velkommen til et frigjort europa

Bå sommeren 1943 var det blitt klart for alle, bortsett fra de mest innbitte nazistene, at Tyskland ville tape andre verdenskrig. Men det skulle ta ytterligere to år med brutale kamper før Tyskland og dets lite effektive allierte Italia endelig ble tvunget i kne.
Fra strendene i Normandie til de ruinbelagte gatene i det fascistiske Italia og slagmarkene på Østfronten skal vi utforske hvordan de allierte langsomt kjempet seg gjennom det okkuperte Europa og inn i Det tredje rikets kjerneområder, og vi skal dykke ned i Hitlers og Mussolinis mørke sinn mens de konfronterte seg selv med det forestående nederlaget.
Hvorfor engasjerte så mange tyskere seg i å fortsette kampen når alt håp var ute? Hvordan koordinerte de vestallierte og Sovjetunionen sine siste angrep på Tyskland? Og hvorfor betydde ikke VE-dagen slutten på blodsutgytelsen på et knust kontinent?
Finn svarene på disse fascinerende spørsmålene og mange flere når vi undersøker arven etter krigen i Europa ved hjelp av militære eksperter, anerkjente forfattere og innsikten til en tidligere amerikansk oberstløytnant.

Getty Images

victorY

i

europa

INNHOLD

06	kampen om frankrike
D-dagen sikret de allierte fotfeste, men kampen for å frigjøre Frankrike skulle bli utmattende

12	beleiringen av bastogne Tusenvis av modige amerikanske tropper graver seg ned for å forsvare en hardt rammet by

22	den røde bølgen kommer Ute av stand til å holde Stalins hærer unnasommeren 1944 var Wehrmacht på flukt

24	frigjøringen av dødsleirene Etter hvert som Hitlers imperium begynte å bryte sammen, ble regimets virkelige grusomheter endelig avslørt

26	operasjon plyndring Hvordan mot og nitid planlegging gjorde det mulig for de allierte å bryte gjennom Tysklands vestflanke

34	forsvaret av rhinen Da Den røde armé nærmet segvendte Nazi-Tyskland seg til gamle menn og gutter for å holde linjen

40	operasjon vrede
De allierte var desperate etter å legge Market Garden bak seg, og bestemte seg for å erobre Arnhem

44	mussolinis undergang Oppdag hvordan Italias diktator falt fra de svimlende høydene av total makt

48	det tredje rikes dødskamp peter Caddick-Adams undersøker hvordan og hvorfor tyskerne kjempet videre da alt håp var ute

58	hitlers siste dager Finn ut hvordan Führer tilbrakte sine siste dager under sin ødelagte hovedstad

68	sluttspillet: rikets fall Omringet av en hevngjerrig rød armé forberedte Berlins forsvarere seg på å ta sitt siste oppgjør

74	opprøret i prag Hvordan den tsjekkiske motstandsbevegelsens modige innsats bidro til å gjøre slutt på nazistenes herredømme

48

84

58

22

Innhold

68

12

118

78	kappløpet om danmark å redde Danmark fra å falle for Stalins tropper innebar et kappløp mot tiden for de vestallierte

82	to seire, to kapitulasjoner? Sovjet insisterte på at Tysklands første kapitulasjon ikke skulle telle, og insisterte på en ny

84	seieren i europa i anledning 80-årsjubileet for VE-dagen har vi snakket med noen historikere om arven etter dagen

96	demobilisering av wehrmacht Finn ut hva som skjedde med millioner av tyske soldater etter nasjonens knusende nederlag

78

100	demontering av luftwaffe For de allierte representerte det nedlagte tyske flyvåpenet både en fare og en mulighet

102	delingen av tyskland
Å styre Tyskland etter krigen viste seg å være en vanskelig balansegang for seiersmaktene

106	å oversette ondskap Paul Hooley MBE forteller om den beste tolkens bemerkelsesverdige rolle under Nürnbergprosessen

110	gjenoppbygging av europa Krigen var kanskje over, men kampen for å gjenreise Europa bød på mange nye utfordringer

118	illusjonen om fred Fra Aten til Asia var det fortsatt mange uoppgjorte mellomværender etter VE-dagen

124	eksklusivt intervju med john curatola Vi snakker med en anerkjent historiker og tidligere marinesoldat om de siste dagene av andre verdenskrig

for Frankrike

kamp

den

Å bryte Hitlers Atlanterhavsmur var bare starten på en lang og kostbar kampanje for å kvitte Frankrike med de tyske okkupantene

ord tom Garner

On n 6. juni 1944 gikk allierte styrker fra 13 nasjoner i land på den nordfranske kysten og iverksatte historiens største invasjon til sjøs. Anført av amerikanerne, britene, kanadierne og de frie franskmennene gikk de allierte i land på fem strender i Normandie på D-dagen - ofte under voldsom motstand - med ett klart mål for øyet: å frigjøre Frankrike, og i siste instans Vest-Europa, fra nazistenes okkupasjon.
Codenavnet Operasjon Overlord skulle gå inn i historien som det som la grunnlaget for de alliertes seier i Europa - men den var hardt tilkjempet. Med over 10 000 sårede bare den første dagen skulle frigjøringen komme til å koste dyrt - særlig for det franske folket. Frankrike, som allerede hadde vært okkupert og splittet i fire år, ble nå en enorm slagmark, særlig i Normandie, der de allierte styrkene kjempet desperate kamper for å fordrive besluttsomme tyske enheter. Helt over hele Frankrike i 1944-45, fra den franske rivieraen i sør til Paris. Få områder forble upåvirket, men ved krigens slutt skulle Frankrike igjen bli en fri nasjon.
Et delt land
Bør 1944 hadde Frankrike gjennomlevd en ydmykende okkupasjon av Nazi-Tyskland. Sammen med Storbritannia hadde Frankrike erklært krig i september 1939 etter nazistenes invasjon av Polen. Som en av Europas mektigste nasjoner, med et stort koloniimperium og formidable væpnede styrker, virket Frankrike godt forberedt på krig.
Hen tyske invasjonen i mai 1940 tok imidlertid franske og britiske styrker på sengen. I slutten av juni 1940 hadde den tredje franske republikk falt, og landet var delt i to. Den tyskvennlige Vichy-regjeringen, ledet av feltmarskalk Philippe Pétain, kontrollerte sør, mens tyskerne direkte okkuperte nord og vest, inkludert Atlanterhavskysten.
Mens restene av de franske væpnede styrkene samlet seg i Storbritannia under general Charles de Gaulle, og dannet en eksilregjering kjent som Det frie Frankrike. Mens Vichy-regimet samarbeidet med aksemaktene, kjempet de frie franske styrkene sammen med de allierte.

Britiske soldater avbildet mens de rykker frem utenfor Sword Beach på D-dagen og hjelper sårede tropper, 6. juni 1944

Kampen for Frankrike

Tyske soldater laster en 88 mm (3,5 tommer) panservernpistol i Normandie

Den tyske motstandsbevegelsen

Den tyske responsen på de alliertes invasjon av Frankrike i 1944 var blandet med harde kamper, dårlig koordinering og store tap

I 1944 var de tyske styrkene i Frankrike først og fremst landbaserte, med lite støtte fra luft- eller sjøstridskreftene. Det meste av krigsinnsatsen var konsentrert om østfronten, og bare 58 av 300 tyske divisjoner var stasjonert i Frankrike og Nederland.
Under ledelse av feltmarskalk Gerd von Rundstedt, som var øverstkommanderende i vest, hadde tyskerne to armégrupper i Frankrike: Armégruppe B i nord, særlig ledet av Erwin Rommel i Normandie, og Armégruppe G i sør. Mange av de tyske troppene var østfrontveteraner, og de allierte sto overfor ni panserdivisjoner utstyrt med 1400 stridsvogner og formidable 88 mm Flak 36-kanoner.
Til tross for sine sterke panserdivisjoner var den tyske responsen på landgangen i Normandie treg og uorganisert. Rommel befant seg i Tyskland på denne tiden, og mange enheter nådde ikke Normandie før i juli 1944. Hitlers motstridende ordrer, som ofte forhindret strategiske tilbaketrekninger, vanskeliggjorde det tyske forsvaret ytterligere. Panser- og SS-divisjonene ytte imidlertid hard motstand, forsinket de allierte i syv uker og påførte dem store tap med ofte overlegne våpen og defensiv taktikk.
De tyske styrkene i Sør-Frankrike presterte derimot dårlig under operasjon Dragoon. Mange av de "tyske" troppene var ufrivillige østeuropeiske vernepliktige, og kystforsvaret langs den franske rivieraen var svakt. Resultatet var at felttoget bare varte i litt over en måned. Totalt led tyskerne hundretusener av tap i Frankrike, og de fleste ble krigsfanger.

Slaget om Normandie
Otter at de allierte hadde gått i land på strendene i Normandie, sto de overfor en utmattende kampanje for ikke bare å beholde fotfestet, men også for å bryte ut av området.
Selv om de allierte var tallmessig overlegne og hadde flere ressurser, slet de til å begynne med med å slåss mot tyskerne, som kjempet innbitt. I det som ble kjent som "slaget om Normandie", brukte tyskerne Normandies tette, landlige hekker til å holde de alliertes fremrykning tilbake.
Tamerikanerne fokuserte på å erobre havnen i Cherbourg og Cotentin-halvøya, mens britiske og kanadiske styrker planla å innta byen Caen. Cherbourg ble ikke erobret før 27. juni, mens Caen ikke ble inntatt før 19. juli. Caen selv ble nesten fullstendig ødelagt etter harde kamper og kraftig alliert bombing. Ødeleggelsen av Caen kostet tusenvis av sivile franskmenn livet, mens de allierte hadde 30 000 sårede mot tyskernes 148 000.
Nallikevel gjorde denne bittert vunne seieren det mulig for amerikanerne å bryte ut av Normandie rundt Avranches, mens tyskerne ble tvunget inn i et defensivt område rundt Falaise. Dette området, kjent som Falaise-lommen, ble en svært omstridt slagmark, og kampene pågikk i perioden 12.-21. august 1944. Da slaget var over, hadde tyskerne mistet mesteparten av styrkene sine vest for Seinen, og det ble anslått at 60 000 mennesker hadde mistet livet.
Tet tyske nederlaget ved Falaise-lommen satte et avgjørende punktum for slaget om Normandie, men begge sider hadde lidd store tap. De samlede tapene for felttoget, både på alliert og tysk side, var på over 425 000. Dette inkluderte 320 000 tyske, 135 000 amerikanske, 65 000 britiske og 18 000 kanadiske tap, i tillegg til 15 000-20 000 drepte franske sivile.
Welv om Normandie dominerer den populære oppfatningen, involverte frigjøringen av Frankrike flere operasjoner over hele landet. Den 15. august 1944 innledet Operation Dragoon en alliert invasjon av Provence i sør.
Dragoon hadde som mål å åpne en ny front i Frankrike og øke presset på tyskerne. Rundt 115 000 allierte tropper (hovedsakelig amerikanske og frie franske) gikk i første omgang i land på Côte d'Azur, og med hjelp fra den franske motstandsbevegelsen klarte de raskt å overmanne det tyske forsvaret.
Tyskerne ble tvunget til å trekke seg tilbake fra den sørfranske kysten, men de inntok stillinger i Rhônedalen og forsinket den amerikanske fremrykningen. Likevel sikret de frie franske styrkene seg havnene i Marseille og Toulon i perioden 15.-28. august, noe som var strategisk viktig for forsyningene til vestfronten.
Mens de allierte presset tyskerne lenger nordover og tok tusenvis av fanger etter et slag ved Montélimar. Dette tvang tyskerne til å trekke seg tilbake i begynnelsen av september 1944, blant annet gjennom Lyon, før de trakk seg tilbake langs den sørvestlige Atlanterhavskysten og til slutt slo seg sammen med nordtyske styrker i Burgund.
I midten av september fikk de allierte som deltok i Operation Dragoon kontakt med den amerikanske tredje armé, og offensiven i sør ble avsluttet den 14. september 1944. Selv om Dragoon var mindre kjent enn Operasjon Overlord, kostet den de allierte rundt 25 000 sårede, mens tyskerne mistet rundt 150 000 - de aller fleste av dem ble tatt til fange.
Wed seieren i Normandie kunne de allierte bryte ut av regionen for å frigjøre andre deler av Nord-Frankrike. Den amerikanske tredje armé, under ledelse av general George S. Patton, rykket vestover inn i Bretagne i begynnelsen av august 1944 og frigjorde også områder så langt sør som elven Loire. Samtidig sikret den amerikanske First Army Maine sør for Normandie. Målet med disse fremstøtene var ikke bare å frigjøre fransk territorium, men også å gjøre det mulig for de allierte å konsentrere styrkene sine for en fremrykning østover.
Mens Normandie-kampanjen ga den franske motstandsbevegelsen en enorm drivkraft til å øke sine operasjoner mot okkupantene. Motstandsbevegelsen hadde vært aktiv siden juni 1940, og hadde drevet paramilitær geriljakrigføring og etterretningsvirksomhet mot tyskerne, men den allierte invasjonen økte deres rolle i frigjøringen av Frankrike radikalt.
Fra juni 1944 ble motstandsfolkene samlet i en gruppering kjent som "De franske innenriksstyrkene" (FFI) under ledelse av De Gaulles provisoriske regjering for et fritt Frankrike. FFI slo seg sammen med kommunistiske motstandsfolk under general Marie-Pierre Kœnigs kommando, og ble effektive soldater som brukte lokalkunnskapen sin til å hjelpe de allierte. FFI beslagla broer og bidro med etterretning om tysk aktivitet for å lette de alliertes fremrykning gjennom Frankrike. De var særlig nyttige for de amerikanske og frie franske hærene i Bretagne og langs elvene Loire og Seine. I oktober 1944 talte de rundt 400 000 jagerfly, og de opererte som lett infanteri eller rekognoseringsenheter. De var så effektive at de ble innlemmet i den regulære franske hæren vinteren 1944-45.
Frigjøringen av Paris
Te allierte rykket nå raskt østover gjennom Frankrike. Deres primære mål var å ta igjen tyskerne som trakk seg tilbake, og slå dem i felten så snart som mulig før de kunne nå Tyskland og Nederland.
Tenne strategien førte til at selve frigjøringen av Paris ikke var en overordnet alliert prioritet. Den 19. august 1944 gjorde imidlertid den franske motstandsbevegelsen i Paris opprør mot den tyske garnisonen i et høyrisikoopprør. De allierte var milevis fra Paris, og Adolf Hitler hadde beordret den tyske garnisonskommandanten, Dietrich von Choltitz, til å slå ned ethvert opprør i byen "uten medlidenhet".
Ollerede da opprøret hadde begynt, utstedte Hitler en rekke ordrer til Choltitz. Den 20. august beordret han "størst mulig ødeleggelse", før han tre dager senere slo fast at "Paris må ikke falle i fiendens hender, og hvis den gjør det, må han ikke finne noe annet enn et ruinområde"
Choltitz utførte ikke Hitlers ordre, men det kom likevel til harde kamper i byen, der motstandsbevegelsen satte opp improviserte barrikader i gatene, angrep tyske tropper og besatte regjeringsbygninger. Dette førte igjen til at hundrevis av sivile og motstandsfolk ble drept.
Topprøret tvang de alliertes øverstkommanderende Dwight D. Eisenhower til å rykke direkte inn i Paris, særlig etter møter med De Gaulle. For de Gaulle var frigjøringen av Paris av nasjonal betydning for franskmennene og kunne hindre kommunistiske motstandsfolk i å ta makten. Eisenhower skrev til sin stabssjef 22. august "Det ser nå ut som om vi blir tvunget til å gå inn i Paris." Tre dager senere kjørte den frie franske 2. panserdivisjon inn i hovedstaden, etterfulgt av den amerikanske 4. infanteridivisjon.
Choltitz' tyske garnison satte opp et begrenset forsvar, men han valgte å ikke ødelegge Paris slik Hitler hadde krevd. Han overga seg til franskmennene på Hôtel Meurice den 25. august 1944. Wed den tyske kapitulasjonen brøt feiringen ut i hele byen. På dagen for kapitulasjonen holdt De Gaulle en

Den normanniske byen Caen ble kraftig bombet av de allierte i august 1944

Charles de Gaulle gjør honnør for de frie franske troppene i Paris, 26. august 1944

Medlemmer av de franske innenriksstyrkene avbildet i Bretagne, august 1944

Deler av den allierte invasjonsflåten avbildet utenfor den sørfranske kysten under operasjon Dragoon i august 1944

Kanadiske soldater paraderer gjennom blomster etter frigjøringen av Dieppe, 3. september 1944

tale der han hevdet at byen hadde befridd seg selv med fransk militær hjelp, mens han bagatelliserte det amerikanske bidraget. Den 26. august ledet de Gaulle de franske troppene i en triumfparade på Champs-Élysées, mens andre allierte tropper rykket inn i byen. Amerikanerne ledet en ny seiersparade 29. august, men til tross for feiringen led Paris også under en matvarekrise, og det seks dager lange væpnede opprøret hadde resultert i at mange motstandsfolk og sivile var blitt drept. Dessuten var det fortsatt harde kamper andre steder i Frankrike.
Presset utover hovedstaden
Tfrigjøringen av Paris styrket autoriteten til de Gaulles provisoriske regjering, men Nord- og Øst-Frankrike måtte fortsatt frigjøres. Langs den nordfranske kysten mellom Normandie og den belgiske grensen erobret kanadiskledede styrker havner som Le Havre, Dieppe og Calais.
Tyskerne gjorde blandet motstand, og Dieppe falt uten kamp, mens andre mål - som Calais - måtte inntas med makt. Dunkerque, som hadde vært åsted for en beryktet alliert evakuering i 1940, ble beleiret i syv måneder før den tyske garnisonen overga seg til tsjekkisk-slovakiske soldater i mai 1945.
Fra September til desember 1944 utkjempet amerikanske og franske styrker et felttog i Lorraine. I denne delen av krigen i Øst-Frankrike ble det utkjempet slag ved Metz, Nancy og ved kryssingen av elven Saar på grensen mellom Lorraine og Alsace. Amerikanerne led rundt 55 000 tap og 75 000 tyske soldater ble tatt til fange.
Tet var også harde kamper i Alsace fra november 1944 til mars 1945, der hovedsakelig franske tropper kjempet mot tyskerne. Tyskerne gikk til motangrep i januar 1945, og Eisenhower var nær ved å trekke seg tilbake fra Alsace for å konsolidere de allierte styrkene. De Gaulle sendte imidlertid forsterkninger, og Alsace ble befridd 19. mars 1945.
Eselv om det meste av Frankrike var befridd tidlig i 1945, fortsatte lommer av tysk motstand. I Vest-Frankrike var 22 000 tyske tropper innesperret i La Rochelle fra september 1944 til mai 1945. De allierte tillot forsyninger til sivile å komme inn i havnebyen, men gikk ikke til direkte angrep. La Rochelle ble frigjort 7. mai 1945, etterfulgt av Saint-Nazaire 11. mai - hele ni måneder etter at tyskerne ble drevet ut av Paris.
Atter flere år med okkupasjon og nesten ett år med blodige kamper var Frankrike endelig fritt. Men arrene etter krigen satt dypt. Motstandsbevegelsen hadde spilt en avgjørende rolle, men samarbeidet med nazistene - særlig Vichy-regimet - hadde splittet nasjonen. Rundt 10 500 Vichy-kollaboratører ble henrettet etter krigen, deriblant Pierre Laval, Pétains statsråd for marionettregjeringen. Pétain slapp en lignende skjebne først da de Gaulle omgjorde dommen hans til livsvarig fengsel.
Det franske demokratiet ble raskt gjenreist, til tross for utfordringene. I mai 1945 ble det avholdt valg, noe som førte til opprettelsen av den fjerde franske republikk i 1946. Men selv om krigen var over, hadde gjenoppbyggingen av en knust nasjon bare så vidt begynt.

Bilder © Alamy

frihetens pris
14. august 1944
En rekke amerikanske M2-halvpanservogner buldrer gjennom ruinene av rue Saint Michel i Lonlay-l'Abbaye, nordvest i Frankrike. Rundt 53 000 allierte soldater skulle komme til å dø i kampen for å frigjøre landet fra tysk herredømme.

© Alamy

rød bølge kommer

I årevis hadde Wehrmacht vært Øst-Europas hensynsløse erobrere, men sommeren 1944 måtte de kjempe for å forsvare rikets kjerneområder mot en hevnlysten rød armé

ord charles ginger

Tet nyttet ikke lenger å late som, å tro på propagandaministeriets hyperbolske påstander om at seieren snart ville være nær. Det var ingen vei utenom - krigen var tapt. Det eneste som gjensto å avgjøre, var omfanget av Tysklands nederlag.
Da våren gikk over i sommer langs østfronten, visste de utmattede soldatene i Armégruppe Sentrum at de var svært utsatt, og at linjene deres hadde vokst lenger frem enn noen av deres kamerater som var stasjonert i krigens blodigste skueplass. De var to ganger så mange som én, og da ryktet om de alliertes landgang i Normandie spredte seg i rekkene, hadde de lite å feire da treårsdagen for den tyske invasjonen av Sovjetunionen nærmet seg. Men hvis Operasjon Barbarossa hadde kulminert med at det ikke lyktes å erobre Moskva, ville stormen som var i ferd med å bryte løs over Wehrmachts tropper, som hadde fått i oppgave å holde linjen i øst, ende i tilintetgjørelse.
Det var ikke første gang den tyske etterretningstjenesten fullstendig mislyktes i å tyde de sovjetiske intensjonene. Overbevist om at det neste hammerslaget ville ramme feltmarskalk Walter Models armégruppe Nord-Ukraina, forsterket overkommandoen de tyske stillingene i sør, narret av sovjetiske manøvrer som i virkeligheten var et genialt knep.
Armégruppe Midt, som allerede var svekket av årelange felttog, hadde mistet rundt 100 000 mann og mesteparten av sine stridsvogner og sitt artilleri, og utgjorde et ideelt mål for de sovjetiske troppene som forberedte seg på å rykke inn i Baltikum, Hviterussland, Polen og Ukraina.
Operasjon Bagration (oppkalt etter Pjotr Bagration, en russisk fyrste som hadde kjempet med utmerkelse under Napoleonskrigene) ble bevisst lagt til 22. juni, og ble innledet med et rullende bombardement der artilleriet bombarderte både den tyske fronten og de bakre linjene med død og ødeleggelse. I det øyeblikket kanonene stilnet, stormet hundretusener av sovjetiske tropper fordelt på fire "fronter" (hærer) frem mot de tyske stillingene, og det samme gjorde den 1. polske armé. De ble fulgt av skjulte T-34-styrker som stormet inn i hullene som infanteriet hadde åpnet foran dem.
Operasjonen hadde som mål å avskjære Belorussion-balkongen, som den tyske fremspringende stillingen ble kalt, og tok i bruk en "deep battle"-taktikk som gikk ut på å skape flere brudd i fiendens linjer samtidig (i motsetning til den tyske Blitzkrieg-metoden, som gikk ut på å lage én stor åpning i motstanderens rekker som så kunne utnyttes).
Tyskerne ble tatt fullstendig på sengen og begynte å falle tilbake. Forsøkene på å holde sovjeterne ved Berezina-elven i Hviterussland mislyktes, og i begynnelsen av juli førte et voldsomt panserslag nord for Minsk mellom 5. panserdivisjon og 5. gardepanserarmé til at førstnevnte ble kraftig svekket, til tross for at tyskerne utslettet et stort antall sovjetiske maskiner.
Minsk falt 3. juli, og Hitler tillot til slutt en såkalt fester platz (fast sted eller festning) ble forlatt. Nå var tusenvis av tyskere døde, og de som var igjen i live, ble truet av streifende partisaner. Soldater som var så uheldige å bli tatt til fange av sovjeterne, opplevde et annet helvete.
De ble tvunget til å arbeide i landområder de en gang hadde håpet å herske over, og levde på magre rasjoner og enda mindre håp. Den 17. juli ble rundt 57 000 tyske krigsfanger marsjert gjennom Moskva i det som ble kjent som de beseiretes parade. Av de rundt tre millioner tyskerne som falt i sovjetiske hender i løpet av krigen, regner man med at over en million omkom i fangenskap, selv om det nøyaktige tallet fortsatt er gjenstand for akademisk debatt.
Sovjeterne kjørte mellom 20-25 kilometer om dagen, godt hjulpet av tusenvis av amerikanske lastebiler som ble levert som en del av Lend-Lease Act, som innebar at millioner av tonn krigsmateriell ble sendt til USAs allierte. I slutten av juli var Armégruppe Nord avskåret i Latvia, og den 1. august siktet tropper fra Den røde armé Warszawa. På dette stadiet av det sovjetiske angrepet hadde Armégruppe Midt opphørt å eksistere.
Inspirert av den raske sovjetiske fremrykningen reiste den polske Hjemmearmeen seg i Warszawa - akkurat da sovjeterne tok en pause for å omgruppere. Polakkene fikk ingen støtte, og da opprøret til slutt ble knust den 2. oktober 1944, var over 265 000 mennesker blitt slaktet ned av byens rasende tyske okkupanter.
Operasjon Bagration var avsluttet seks uker tidligere, den 19. august, og ti dager senere ble Lvov-Sandomierz-offensiven i Vest-Ukraina og Øst-Polen avsluttet med suksess. Bagration var den største seieren under hele krigen, og den kostet Tyskland 450 000 drepte, sårede og tilfangetatte, noe som tilsvarte 30 divisjoner. Sovjeterne på sin side hadde over 770 000 sårede og drepte, tap Stalin aksepterte i bytte mot en seier som overgikk selv de villeste sovjetiske drømmer.
Wehrmacht skulle aldri komme seg etter å ha mistet 25 prosent av sin styrke på østfronten. On 22. januar 1945 nådde Den røde armé frem til Oder-elven som skilte Polen og Nazi-Tyskland. Invasjonen av Riket var i ferd med å begynne.

den røde bølgen kommer

Omtrent 2,3 millioner sovjetiske soldater deltok i operasjon Bagration, som utslettet tre av aksemaktenes hærer

Bilder © Alamy, Getty

Befriende

Dødsleirer

Da de allierte soldatene rykket frem mot Tyskland på slutten av andre verdenskrig, møtte de sannheten om Holocaust i all sin gru..

W

a jeg gikk gjennom porten, så jeg de levende døde ... mennesker som var blitt slått, sultet, torturert og nektet alt som gjør livet levelig. De var skinn og bein med skjelettaktige ansikter og dyptliggende øyne. Hodene deres var glattbarberte, og mange holdt seg fast i hverandre for ikke å falle. Mange av dem hadde sår på kroppen på grunn av underernæring. En mann strakte ut hendene, og fingrene hans var flettet sammen av sårskorper. Da de snublet mot meg, rygget jeg unna og sa til meg selv: "Hva er dette for en galskap? Hvem er disse menneskene? Og hva hadde de gjort for å få andre mennesker til å behandle dem slik?"
Dette er vitnesbyrdet til sersjant Leon Bass, en afroamerikansk soldat som var blant de første som nådde konsentrasjonsleiren Buchenwald i april 1945. Bass' raseskilleenhet var bare én av mange i den amerikanske, britiske og sovjetiske hæren som møtte slike syn da andre verdenskrig nådde sitt katastrofale klimaks.
Sovjetiske tropper var de første som snublet over Det tredje rikets mørkeste hemmelighet da de nådde Majdanek i Polen i juli 1944. Overrasket av den raske sovjetiske fremrykningen hadde tyskerne forsøkt å rive leiren og ødelegge alle bevis på drapene. Det store krematoriet som ble brukt til å brenne likene av ofrene, ble selv satt fyr på. Gasskamrene - som ble brukt til å utføre massedrapene - ble imidlertid stående. Senere samme sommer inntok Den røde armé også dødsleirene Belzec, Sobibor og Treblinka, selv om tyskerne hadde avviklet disse leirene i 1943: Da de fleste av Polens tre millioner jøder allerede var utryddet, var det ikke lenger behov for dem.
I januar 1945 kom sovjeterne over beviset på at nazistene hadde drevet med drap i industriell skala da tropper inntok Auschwitz i det sørvestlige Polen. Auschwitz var en av seks nazistiske utryddelsesleirer, og var den siste som fortsatt var i drift i krigens siste måneder. Det var også det største massemordstedet i menneskehetens historie - ansvarlig for nedslaktingen av over 1,1 millioner mennesker.
Tyskerne på flukt hadde tvunget de fleste av Auschwitz' overlevende fanger til å marsjere vestover på det som skulle bli kjent som "dødsmarsjer". Men sovjetiske soldater fant mer enn 7000 hjemsøkte, kadaveraktige fanger som fortsatt klamret seg til livet, og som hevdet at de hadde vært vitne til ufattelig barbari. Blant de overlevende var rundt 180 barn som hadde blitt utsatt for bisarre medisinske eksperimenter av leirens sadistiske leger, deriblant den beryktede doktor Mengele. Det fantes også andre bevis på store ugjerninger. Sovjeterne fant lagerbygninger fylt med personlige eiendeler - kofferter, briller og seks tonn (syv tonn) menneskehår - alt dette hadde tilhørt mennesker som nå var forsvunnet, og de brente levningene deres var borte for vinden. Hvordan hadde dette marerittaktige stedet blitt til, og hva, som Bass hadde lurt på, hadde disse menneskene gjort for å fortjene denne skjebnen?
Den første konsentrasjonsleiren i Tyskland åpnet i 1933, bare 15 dager etter at Hitler kom til makten. Konsentrasjonsleirer var ikke noe nytt. De hadde eksistert siden i hvert fall 1838, da de ble brukt av den amerikanske regjeringen til å internere indianere, og Tyskland hadde brukt dem i Namibia før første verdenskrig. Det første på hjemmebane lå imidlertid i en nedlagt fabrikk i Dachau i Bayern. Opprinnelig ble det etablert for å holde 5000 fanger som ble ansett som en trussel mot det nye regimet, og til å begynne med ble det befolket av politiske fanger. Men etter hvert som naziregimet spredte seg, fikk de snart selskap av andre: homofile, Jehovas vitner, romfolk og - fra og med 1935, da de antisemittiske Nürnberglovene ble vedtatt - et stort antall jøder. Etter hvert som krigen nærmet seg, dukket det opp flere leirer i Tyskland: Sachsenhausen (1936), Buchenwald (1937), Flossenbürg (1938) og Bergen-Belsen (1939).
Med invasjonen av Polen i september 1939 fikk nazistene tilgang til nye landområder der de kunne bygge enda større komplekser, vekk fra den tyske offentlighetens blikk. Man regner med at nazistene mellom 1933 og 1945 etablerte rundt 40 000 leirer og interneringssentre. Mange av dem ble bare brukt til å forsyne regimet med en enorm hær av slavearbeidere, eller til å internere krigsfanger som ble samlet opp i ulike lynangrep. Andre, som Auschwitz, utviklet seg imidlertid til institusjoner som var spesielt dedikert til massemord. Auschwitz ble opprinnelig bygget i mai 1940 for polske krigsfanger, men ble snart utvidet til å huse politiske fanger og andre "uønskede". Til å begynne med var det en arbeidsleir, men da den endelige løsningen på jødespørsmålet ble vedtatt i januar 1942, og utryddelsen av Europas jødiske befolkning ble offisiell statspolitikk, ble Auschwitz omgjort til det mest beryktede drapssenteret i konsentrasjonsleirsystemet. Mens gasskamre og krematorier ikke var uvanlige andre steder, hadde det enorme Auschwitz-komplekset åtte gasskamre og 46 ovner - i stand til å ta livet av 42 000 mennesker i uken. Det var her bruken av Zyklon B ble tatt i bruk. Under påskudd av at det var felles dusjrom, ble de innsatte geleidet inn i gasskamrene, hvor SS-vakter helte Zyklon B-pellets inn gjennom renner i veggen. Disse pelletsene ville fordampe når de ble utsatt for luft, og frigjøre cyanidgass. Denne svært effektive drapsmetoden hadde kaptein Karl Fritzsch, stedfortreder for leirens kommandant Rudolf Höss, funnet på under noen eksperimentelle henrettelser av sovjetiske krigsfanger i slutten av august 1941.
Oppdagelsen av Auschwitz skulle vise seg å bli det mest avskyelige eksemplet på hvor langt Hitlers Holocaust hadde gått, men det var ikke det siste. I månedene etter frigjøringen av leiren overtok Sovjet andre leirer i Polen, Baltikum og til slutt i selve Tyskland. I vest frigjorde amerikanske styrker flere tyske leirer. Buchenwald ble inntatt 11. april 1945, og mer enn 20 000 fanger ble frigjort. Andre fulgte i rask rekkefølge i Mittelbau-Dora, Flossenbürg, Mauthausen og Dachau den 29. april, hvorav den siste fortsatt inneholdt 32 000 fanger.
Britiske styrker frigjorde i mellomtiden leirer over hele Nord-Tyskland, deriblant Bergen-Belsen den 5. april. Her fant de rundt 60 000 fanger, hvorav de fleste var alvorlig syke på grunn av en tyfusepidemi. Mer enn 10 000 av dem døde i løpet av noen uker etter frigjøringen. Enda mer tragisk var imidlertid skjebnen til fangene i Neuengamme konsentrasjonsleir i nærheten av Hamburg.
Den 26. april ble rundt 10 000 fanger lastet om bord på fire fangeskip som lå for anker i Lübeckbukta i Østersjøen. Den 3. mai angrep tre skvadroner med tyfoner fra RAF de ubevæpnede skipene og senket tre av dem, etter å ha fått informasjon om at de var fylt med SS-tropper på vei til Norge. Mens de livredde overlevende forsøkte å svømme i land, beskjøt RAF-pilotene farvannet med maskingeværild til alle bevegelser opphørte. Man regner med at rundt 7000 ble drept.
De britiske troppene som kort tid etter kom inn, ble møtt av det spøkelsesaktige synet av noe som så ut til å være tusenvis av skjeletter som ble skylt opp på stranden. Krigen som hadde ført til disse grusomhetene, tok slutt bare fem dager senere.

Tilintetgjørelsesleiren Auschwitz-Birkenau, Polen
Leiren var den desidert største i det nazistiske fengselssystemet, og hadde 7000 SS-soldater. Blant de kjente fangene var Anne Frank og forfatteren Primo Levi. Rundt 1,1 millioner mennesker ble drept her.
27 Januar 1945

Befrielsen av leirene

1944

1945

Utryddelsesleiren Sobibor, Polen  Sovjeterne inntok denne dødsleiren på sensommeren 1944. Leiren hadde blitt stengt året før etter et opprør blant de innsatte.  Omtrent 250 000 mennesker ble drept her. August 1944

Majdanek utryddelsesleir, Polen
På grunn av den raske sovjetiske fremrykningen hadde nazistene ikke tid til å ødelegge Majdanek. Det var det første beviset på industrialisert drap. Det antas at 78 000 mennesker omkom innenfor murene. 22. juli 1944

Tilintetgjørelsesleiren Belzec, Polen
Belzec ble overtatt av Den røde armé sommeren 1944. På dette tidspunktet var imidlertid leiren der blitt avviklet, etter å ha krevd anslagsvis 600 000 menneskeliv.
Juli 1944

Tilintetgjørelsesleiren Treblinka, Polen
Treblinka var en av seks utryddelsesleirer i nazistenes fengselssystem, og ble også ødelagt før sovjeterne nådde den. Så mange som 900 000 kan ha blitt myrdet her. Juli 1944

Konsentrasjonsleiren Natzweiler-Struthof, Frankrike
Befriet av tropper fra USAs 6. armégruppe. Den hadde huset 52 000 fanger og vært vitne til 22 000 drap. SS-major August Hirt oppbevarte en "jødisk skjelettsamling" i leiren.
23. november 1944

Utryddelsesleiren Chelmno, Polen
Selv om den var i drift frem til kort tid før sovjeterne overtok området, ødela nazistene denne dødsleiren igjen for å slette bevisene på forbrytelsene sine. Så mange som 340 000 mennesker ble utryddet her.
17. januar 1945

Sachsenhausen konsentrasjonsleir, Tyskland
Da den ble frigjort av Den røde armé, var det bare 3000 innsatte igjen - de øvrige 33 000 hadde blitt tvunget ut på en dødsmarsj av SS-vaktene sine bare noen dager tidligere.  22. april 1945

Konsentrasjonsleiren Ravensbrück, Tyskland
Kanskje så mange som 117 000 omkom i denne leiren, som for det meste huset kvinnelige fanger, mange av dem barn. Mindre enn 3500 overlevende ble funnet av Den røde armé ved frigjøringen.  30. april 1945

Bergen-Belsen konsentrasjonsleir, Tyskland
Tropper fra den britiske 11. panserdivisjon fant 13 000 ubegravde lik rundt omkring i leiren. Det antas at 50 000 mennesker ble drept her.  15. april 1945

Flossenbürg konsentrasjonsleir, Tyskland
Kort tid før frigjøringen var Flossenbürg vitne til en bølge av henrettelser. Blant ofrene var 13 britiske agenter, sju tyske offiserer som hadde planlagt å drepe Hitler, og teologen Dietrich Bonhoeffer. 23. april 1945

Konsentrasjonsleiren Dachau, Tyskland
Bare tre dager før amerikanske tropper befridde den opprinnelige nazistiske konsentrasjonsleiren, ble 10 000 av fangene tvunget til å marsjere sørover mot Østerrike. Mer enn 1000 døde underveis. 29. april 1945

Neuengamme konsentrasjonsleir, Tyskland
Denne leiren ble frigjort av britene, og drev en utryddelsespolitikk gjennom arbeid. Rundt 42 900 fanger antas å ha bukket under for en blanding av hardt arbeid, sykdom, utilstrekkelig ernæring og umenneskelig behandling. 4. mai 1945

Konsentrasjonsleiren Mauthausen-Gusen, Østerrike
Så mange som 320 000 kan ha omkommet her før den amerikanske hæren befridde den. En av de overlevende var Simon Wiesenthal, som tilbrakte resten av livet med å jakte på nazistiske krigsforbrytere.
5. mai 1945

Stuffhof konsentrasjonsleir, Polen
Da de sovjetiske styrkene befridde Stuffhof, var det bare 100 fanger igjen. Mange av de 50 000 fangene som var blitt fjernet på forhånd, var blitt marsjert til Østersjøen, tvunget ut i vannet og skutt.
9. mai 1945

Drift

plyndring

Ord martin KING

Klokken 21.00 den 23. mars 1945, etter flere uker med nesten sammenhengende tunge luft- og artilleribombardementer, innledet Montgomerys 21. armégruppe operasjon Plunder. Denne skulle endelig føre de allierte over Rhinen nord for det industrielle kjerneområdet i Ruhr og gi dem en sterk posisjon til å sette inn det avgjørende slagetâmot Det tredje riket

operasjon plyndring

Innen våren 1945 ble feltmarskalk Bernard Law Montgomery utpekt til å lede den siste store offensiven i vest. Like bortenfor den østlige bredden av den oppsvulmede Rhinen hadde generalfeltmarskalk Albert Kesselring kommandoen over rundt 80 temmelig utarmede tyske divisjoner i solide forsvarsstillinger. Rhinen kom til å bli en formidabel hindring på denne tiden av året, men den var ikke uoverstigelig. De allierte kunne sette inn tre arméer i den kommende offensiven: den kanadiske 1., den britiske 2. og den amerikanske 9. Med den rette planen og det rette utstyret kunne denne siste naturlige barrieren forseres med hell, og for Montgomery kunne den forferdelige fiaskoen med Operation Market Garden høsten før gå over i historien.
De allierte hadde allerede rykket inn i Hitlers tusenårige imperium, men de hadde blitt tatt på sengen i Ardennerslaget, som i realiteten var Hitlers siste alvorlige offensiv i vest. Da de allierte hadde fått roen tilbake i begynnelsen av februar 1945, hadde nesten en halv million soldater, med over 1000 kanoner og 34 000 kjøretøy, samlet seg langs en ti kilometer lang front. De var forberedt på å fjerne nazistene fra Nederland og nå frem til Rhinen. For de britiske og kanadiske troppene var dette den største operasjonen siden Normandie, og det skulle vise seg å bli en tøff kamp, men Montgomery hadde nådd sitt mål. Nå forberedte han seg på neste oppdrag.

nicholas Forder

Illustrasjon av britiske LVT-er som krysser Rhinen

Den beryktede broen ved Remagen var blitt erobret intakt av den amerikanske 9. panserdivisjon mellom 7. og 8. mars 1945. I tillegg til å koste feltmarskalk Gerd von Rundstedt jobben, gjorde erobringen av denne broen det mulig for de amerikanske styrkene å etablere sitt første fotfeste på østsiden av Rhinen. Lenger nord holdt general William Hood Simpsons 9. armé vestbredden av Rhinen fra sør for Düsseldorf til utløpet av elven Lippe ved landsbyen Wesel.
Patton slår til tidlig
Til tross for at det ikke forelå noen offisiell ordre, etablerte general George Pattons amerikanske 5. divisjon (Diamond) et ti kilometer dypt brohode etter å ha krysset Rhinen natt til 22. mars 1945. Pattons øverstkommanderende, general Omar Bradley, hadde gitt uttrykkelig ordre om å hindre Patton i å gjøre nettopp dette. Bradley var ingen tilhenger av Montgomery, men insisterte på at ingenting måtte komme i veien for operasjon Plunder.
Patton ville bare ha den barnslige æren av å ha krysset Rhinen før britene. I sitt eget hode trodde han virkelig at han konkurrerte med Montgomery, mens ingenting kunne ha vært lenger fra sannheten. Montgomery var for langt oppe i hakkeordenen og altfor arrogant til å la seg forstyrre av den pugilistiske generalen og intrigene til hans 3. armé i sør. Patton var likevel fast bestemt på å vinne heder og ære, og han hadde alle intensjoner om å lede angrepet hele veien til Berlin. Det var trolig det eneste han hadde til felles med feltmarskalk Montgomery, men som det skulle vise seg, ville ingen av de to hærførerne få lov til å få den æren.
Montys umiddelbare plan tidlig på våren 1945 var å angripe østover på en relativt smal front, noe som ville bringe de allierte i umiddelbar nærhet av nordkanten av Ruhr-området, som var avgjørende for den tyske krigsinnsatsen. Der ville de få kontakt med den amerikanske 1. armé og i praksis ta full kontroll over det området som den allierte luftkommandoen ikke hadde klart å underlegge seg til tross for omfattende teppebombing. Fra midten av februar og frem til 21. mars 1945 hadde de allierte luftstyrkene satt i gang en konsentrert, tung bombekampanje kalt "Interdiction of Northwest Germany". i løpet av denne perioden gjennomførte den allierte bombekommandoen 1792 tokt og slapp løs rundt 28 700 tonn (31 636 tonn) bomber i et forsøk på å kauterisere Ruhr-området.
Det neste store skrittet for de allierte skulle bli kjent som Operation Plunder, paraplyen for fire andre store bakkeoperasjoner og en luftbåren. Operasjon Turnscrew skulle være 30. korps' overgang over Rhinen ved Rees; operasjon Widgeon innebar 1. kommandobrigades overgang over Rhinen litt lenger sør ved Wesel; operasjon Torchlight skulle være 12. korps' overgang over Rhinen ved Xanten; og den amerikanske 9. armés overgang over Rhinen skulle finne sted rundt Rheinberg på høyre flanke av den britiske stillingen i en operasjon med kodenavnet Flashpoint. Målet for det luftbårne elementet, Operation Varsity, under kommando av general Matthew B. Ridgways 18. luftbårne korps, var å erobre Wesel og sikre et brohode nord for elven Lippe. Kort tid etter at bakkestyrkene hadde krysset Rhinen, skulle den britiske 6. luftbårne divisjon ("Red Devils"), under ledelse av generalmajor Eric L. Bols, og den amerikanske 17. luftbårne divisjon ("Thunder from Heaven") landsettes i umiddelbar nærhet av de fremrykkende bakkestyrkene, ikke langt bak de tyske linjene, slik at de raskt kunne komme i kontakt med bakkestyrkene.
Det er allmenn enighet om at Montgomery var en nitid og omhyggelig planlegger som sjelden vurderte en offensiv med mindre oddsene var i hans favør, og det var de definitivt denne gangen. Mange i SHAEF mente at han var for forsiktig, og enkelte var direkte fiendtlig innstilt til feltmarskalkens militære skarpsindighet.
Det er tvilsomt om Monty personlig var klar over noen uenighet, og han var rask til å komme med meninger om andre sjefer, en egenskap som ikke alltid gjorde ham like populær blant sine samtidige. Ikke desto mindre hadde han fått godkjent den taktiske planleggingen for den pågående operasjonen, og han ville sørge for at det ville være mer enn nok ressurser og menn tilgjengelig til å holde brohodet på østbredden av Rhinen når det først var etablert. Omfanget av denne operasjonen ville få de fleste tidligere allierte insentiver til å blekne i sammenligning.
En ingeniørinnsats
Operasjonens omfang var uten sidestykke. I første omgang skulle 59 000 allierte ingeniører settes sammen for å transportere materiell og forsyninger til operasjon Plunder. Den britiske sjefen for 30. korps, generalløytnant sir Brian G. Horrocks, som var kjent for å lede fra fronten, betraktet Montys overordnede plan for offensiven som "enkelheten selv".

"Det er allmenn enighet om at Montgomery var en nitid og omhyggelig planlegger som sjelden vurderte en offensiv med mindre oddsene var i hans favør."

Amerikanske tropper krysser Rhinen ved St. Goar under fiendtlig ild

Kilde: Wiki Wiki / DVIC

OPERASJON VARSITY

beleiring       bastogne

Hvordan det største luftbårne angrepet i militærhistorien utspilte seg ved siden av Operation Plunder

Morgenen den 24. mars var lys og solrik. Operasjon Varsity, det sekundære angrepet på den historiske overgangen over Rhinen, var klar til å bringe inn forsterkninger til de allierte troppene på østbredden. Sammen med feltmarskalk Alan Brooke sto statsminister Churchill på en bakketopp bak Xanten og ropte begeistret: "De er her!" Med et stort drønn over hodet dukket 4000 transportfly, slepebåter og glidefly fra generalmajor Matthew B. Ridgways XVIII luftbårne korps opp. I løpet av de neste ti minuttene ble mer enn 8000 fallskjermsoldater fra den britiske 6. og den amerikanske 17. luftbårne divisjon sluppet ned.
Fallskjermjegerne ble sluppet i tilstrekkelig nærhet til allierte bakkestyrker til at man unngikk de utholdenhetssviktene som ødela den britiske luftbårne innsatsen under Operation Market Garden. I alt 22 000 fallskjermjegere og seilflybårne styrker ble satt inn i løpet av to og en halv time, og operasjonen omfattet to luftbårne divisjoner med luftlandsatt artilleri som støtte. De ledende flyene i den første av to bølger slapp lasten sin med minimal motstand, men det tok ikke lang tid før de tyske luftvernbatteriene reagerte. Noen fly slepte to glidefly samtidig, noe som oversteg den normale flykapasiteten og utgjorde et lett mål for de tyske kanonskytterne.
Ken Plowman var en britisk Horsa-gliderpilot som deltok i Operation Varsity. Han forteller: "Vi bremset ned til rundt 80 kilometer i timen, og vi ble enige om at vi måtte lande. Til høyre var det et skogholt og til venstre en tysk bondegård. Mellom de to var det en bekk, det må ha vært elven Issel. Des, andrepiloten min, sa: "Skal vi hoppe? Så jeg skjøv spaken forover, hoppet på bakken, hoppet opp med nesen på glideflyet som traff bredden av bekken, og det brakk av med oss begge i det, rullet inn på åkeren i omtrent 40 eller 50 miles i timen til det stoppet. Da traff vi utløserspennene våre, og vi lå faktisk opp ned, så vi falt på hodet. Vi hadde rullet rundt 300 meter ut på jordet, og da vi løp tilbake til hoveddelen av glideflyet, kom det en jeep ut av den [og] ved siden av [føreren] satt kapteinen og sersjanten.
"Alt dette hadde skjedd i løpet av den tiden det hadde tatt for nesen på glideflyet å rulle og for oss å komme tilbake til hoveddelen av glideflyet. Til høyre var det en kar med et Bren-gevær som allerede var utplassert og skjøt løs på noe; til venstre var det en annen. Den som sier til meg at de vet hvor skuddene kommer fra i et slag, har misforstått, for du kan ikke se i hvilken retning kulene kommer. Du hører mêlée, du hører støyen. Det er bare støy.
"Rampene var lagt ut, jeepen kommer sakte ut, vi klatrer på, og det er allerede menn på jeepen og tilhengeren med presenninger. Vi klamrer oss fast og kjører videre gjennom åkeren. Omtrent 400 eller 500 meter [365 til 457 meter] lenger fremme er det en hekk med en port. En skikkelse kom ut av hekken. Heldigvis ble han ikke skutt - det var en feltprest fra den luftbårne divisjonen som hadde rang av general eller kaptein eller noe sånt. Han klatrer videre, vi fortsetter nedover veien, og like ved enden står det en militærpolitimann med rød lue, hvite mansjetter og hvitt belte og dirigerer trafikken. Han holder hendene i været og dirigerer oss til venstre, og så kjører vi opp denne veien. Vi stoppet til slutt og gikk ut og gikk på rekke og rad opp denne veien. Det var folk i hager i slissede skyttergraver - de var Volksturm, hjemmevernet i den tyske hæren. De bare rakte hendene i været, de var livredde. Vi skilte lag med kapteinen og gikk til bataljonshovedkvarteret. Jeg ble overrasket over at det bare var noen få mennesker der. Vi begynte å grave skyttergraver rundt bygningen.
"Rundt kl. 10.00 om formiddagen kom den eneste nedkastningen av forsyninger fra en Liberator. Liberator-skvadronen fløy i takhøyde over sonen og slapp beholdere med fallskjermer. En av dem fløy rett i bakken og eksploderte noen hundre meter unna. En selvdrevet tysk kanon hadde kommet på skuddhold et sted, og han skjøt granater som eksploderte i luften og ikke traff bakken. Vi kom inn i skyttergravene, og et tysk jetfly fløy over oss. Senere, etter at forsyningene var sluppet, sa kameraten min at vi kunne ta en fallskjerm til å dekke skyttergraven med. Så vi lå i skyttergraven med fallskjermforing, og så kom det noen soldater sammen med piloten fra jetflyet som var blitt skutt ned.
"På det tidspunktet hadde det amerikanske elementet ankommet og satt opp en fangeleir i sonen bak oss, så de marsjerte fangen bort til leiren. Vi kom oss gjennom natten. Rundt kl. 10.00 søndag morgen kom den første britiske stridsvognen, og så var det over."
Montgomery hadde undervurdert hvor kraftig det tyske luftvernforsvaret var. Fallskjermsoldatene fra den britiske 6. og den amerikanske 17. luftbårne divisjon havnet i en dødelig kuleregn, og det gikk nesten enda verre. Men til tross for de innledende tilbakeslagene klarte de to luftbårne divisjonene å erobre høydene rundt Wesel, og de lyktes med å hindre fiendtlige forsterkninger i å nå brohodene ved å ta kontroll over fem broer over elven Issel øst for Rhinen. I skumringen den første dagen hadde de luftbårne troppene sikret alle sine mål og sluttet seg til bakkestyrkene. De tyske forsvarerne ble drevet på flukt, mens Churchill fulgte begivenhetene med stor interesse.

"Du kan ikke se hvilken retning kulene kommer fra. Du hører mÊlÉe, støyen. Det er bare støy."

Byen Wesel ble ødelagt av de alliertes bombing i forbindelse med forberedelsene til kryssingen av Rhinen

Kilde: Wiki Wiki / USAAF

Stridsvogner krysser Rhinen nær Wesel, mars 1945

Kilde: Wiki Wiki / Den amerikanske hæren

Som forberedelse til å sette inn menn og materiell i operasjon Plunder bygde ingeniører og sappører 12 broer, samt komplette jernbanebroer ved Ravenstein og Mook i Nederland. Da et jernbanestasjon og et lagerdepot var etablert i nærheten av Goch, kunne de allierte begynne å sette sammen de 107 048 tonnene med forsyninger som trengtes, inkludert 27 216 tonn med ingeniør-, lager- og broutstyr, 25 000 trepontonger, 2 000 stormbåter, 650 stormbåter og 120 elveslepefartøyer, i tillegg til 129 kilometer ballongkabel og 322 kilometer ståltau. Allierte ingeniører arbeidet døgnet rundt for å bygge over 160 kilometer vei ved hjelp av 18 144 tonn stein, 20 000 tømmerstokker og 30 000 bommer, og 446 godstog fraktet 226 796 tonn utstyr og forsyninger til jernbanestasjonene og de fremre samlebåndene.
For å lette logistikken ble det også utplassert 60 000 Royal Engineers, inkludert marinepersonell. Takket være flåte- og brobyggingsoperasjonene som ble forberedt flere måneder i forveien, kunne 21. armégruppe lage en detaljert, men fleksibel trafikkontrollplan som sørget for rask og effektiv forflytning av enheter over elven, samtidig som den ga rom for fleksibilitet etter hvert som hendelsene utviklet seg.
Planen var kanskje "enkelheten selv", men forberedelsene var orkestrert med sublim profesjonalitet og ekspertise opparbeidet gjennom mange års erfaring. Denne gangen ville det ikke være rom for feil. Monty hadde lært leksen sin godt.
Alle forberedelsene ble gjennomført i ly av et kjemisk røykteppe som ble satt i gang 16. mars, og som ble lagt av en "røykkontrollenhet" bestående av fire røykkompanier fra Pionerkorpset. Ikke mindre enn 1350 mann som betjente 8500 sinkkloridrøykgeneratorer, brukte rundt 1,7 millioner liter "tåke". Denne skjermen strakte seg hele 106 kilometer langs Rhinens vestbredd. Den eneste hensikten med disse tette bølgene av blå og gul røyk var å skjule de alliertes opprustning for tyskerne på østbredden av Rhinen.
Forberedelsene til operasjon Plunder ble gjennomført under streng sikkerhet. Strenge mørkleggingsregler ble innført under hele operasjonen, og det ble konstruert en historie som skulle få fienden til å tro at offensiven ville slå til lenger nord med det formål å frigjøre Nederland, i stedet for å ekspandere østover og dypere inn i riket. Troppene ble forbudt å samles, med mindre de var i dekning. Massekonsentrasjoner av kjøretøyer, våpen og ammunisjon ble kamuflert eller skjult på gårdsplasser, i låver og høystakker, og gummiattrapper av stridsvogner og artilleripjäser ble plassert langs en tenkt kamplinje der de kunne tiltrekke seg oppmerksomheten til fiendtlige patruljer.
Da Monty fikk tillatelse fra Eisenhower til å innlemme general Simpsons 9. armé i sine rekker i forbindelse med Operasjon Plunder, betydde det at Monty ville få hjelp av 23. hovedkvarters spesialtropper - en taktisk villedningsenhet i den amerikanske hæren som offisielt også var kjent som "spøkelseshæren". De alliertes artillerikanoner var godt spredt og ble forsterket med mer enn 600 gummidukker fra den 23.
Luft, land og vann
I løpet av de tre første ukene av mars hadde tunge og mellomtunge bombefly fra RAF og USAAF desimert transportsystemet i Ruhr-området. Forløperen til selve Rhin-kryssingen var et massivt luftbombardement av den tyske byen Wesel, utført av RAF Lancasters og Mosquitos. 8th Air Force-bombefly og 9th Tactical Air Command USAAF slo seg sammen for å eliminere tyske flyplasser, luftvernanlegg og andre stillinger som kunne hindre de allierte i å krysse Rhinen.
Den 23. mars hadde Monty samlet en styrke på 250 000 soldater sammen med en formidabel samling panser- og spesialkjøretøyer bestående av Churchill-, Cromwell-, Centaur-, Comet-, Valentine- og Sherman-stridsvogner, Bren-kanonvogner, jeeper, halvpanservogner og panservogner, samt amfibiske Weasel-, Buffalo-, DUKW-, laste- og personellkjøretøyer. De allierte troppene sto med måpende blikk mens 15 meter lange og 4,5 meter brede transportkjøretøyer dundret forbi med diverse amfibiekjøretøyer. De hadde blitt fraktet over land til Rhinens bredder gjennom Belgia og Nederland.
G Wing i 29. panserdivisjon (også kjent som "Hobart's Funnies") hadde utviklet amfibieutstyr og tilpasset den taktiske doktrinen for å kunne gjennomføre elvekryssinger. Med de følgende tilførslene ble general Hobarts kommando den største divisjonen i den britiske hæren, med 21 430 mann. I januar 1945 hadde den britiske 33. panserbrigaden gitt avkall på sine Sherman-stridsvogner og var i ferd med å omskolere seg med amfibiebøffelen som offisielt ble omtalt som LVT (Landing Vehicle Tracked). Staffordshire Yeomanry og 44th Royal Tank Regiment under HQ 4th Armoured Brigade sluttet seg til divisjonen for å omskolere.
Monty var i strålende humør da han talte til troppene sine: "Fienden er drevet inn i et hjørne. Begivenhetene utvikler seg raskt. Tyskernes fullstendige og avgjørende nederlag er sikkert... 21. armégruppe vil nå krysse Rhinen. Fienden tror han er trygg bak dette store elvehinderet, men vi skal vise fienden at han langt fra er trygg... Og når vi har krysset Rhinen, vil vi slå oss løs på slettene i Nord-Tyskland og jage fienden fra stolpe til stolpe... Måtte 'Herren, mektig i strid' gi oss seieren i dette vårt siste foretagende, slik han har gjort i alle våre slag siden vi gikk i land i Normandie."
Under Operasjon Plunder var elven Rhinen mellom 640 og 1097 meter høy

Amerikanske tropper og luftvernenheter ved Remagen-broen over Rhinen i Tyskland

Menn fra 15. skotske divisjon forlater stormbåtene sine etter å ha krysset Rhinen

Kilde: Wiki Wiki / Hærens film- og fotoenhet

(2 100 og 3 599 fot) ved høyvann. Strømmen var vanligvis på rundt 3,5 knop (6,5 kilometer i timen). Elvebunnen bestod av sand og grus, noe som gjorde det mulig å bruke amfibiske Dual-Duplex-tanker og bukker som kunne få godt feste fra overflaten. De samlede lederne - Montgomery, Dempsey og Horrocks - hadde særlig tro på kraften og effektiviteten til den 25-punds feltkanonen. Den generelle oppfatningen var at 25-punderen, eller den selvdrevne Sexton-versjonen, var et av krigens mest avgjørende våpen. Til operasjon Plunder hadde britene samlet 1300 artilleripjäser, mens amerikanerne hadde rundt 500.
Tre feltartilleriregimenter med 72 kanoner hver forsterket hver britiske infanteridivisjon. Panserdivisjonene hadde to artilleriregimenter, hvorav det ene var utstyrt med 48 selvdrevne kanoner. 3. armégruppe, Royal Artillery (AGRA), hadde regimenter med mellomstore kanoner på 4,5 tommer (11,4 centimeter) og 5,5 tommer (14 centimeter). De få panservernregimentene som ikke var blitt omgjort til panserinfanteri, skulle sammen med luftvernregimentene utstyres med Bofors-kanoner for å kunne skyte direkte og indirekte mot fienden. Massevis av forsyninger, våpen og ammunisjon ble samlet på vestbredden av Rhinen.
Britiske kommandosoldater i ombygde amerikanske amfibiekjøretøy av typen LVT-4 skulle være de første til å ta seg over elven i nærheten av Wesel. I ly av et påfølgende luftangrep ville kommandosoldatene bli fulgt av 15. og 51. skotske divisjon. Den britiske hæren hadde adoptert disse landgangsfartøyene og omdøpt dem til Buffalo Mark IV for operasjon Plunder. Britiske "Buffaloer" ble utlevert til 79. panserdivisjon i Nordvest-Europa, der de hadde spilt en viktig rolle i operasjonen for å rydde Scheldes elvemunning og åpne havnen i Antwerpen for alliert skipsfart (1944). Disse ble forsterket med 11 regimenter av Hobart's Funnies, generalmajor Sir Percy Hobarts unike samling av Churchill- og Sherman-stridsvogner utstyrt med minekastere, flammekastere og brobygningsutstyr, som hadde vist seg å være uvurderlige under Normandie-kampanjen og ryddingen av den oversvømte Schelde-elvemunningen.
Den 23. mars, klokken 17.00, eksploderte 2070 artilleripjäser samtidig i en trommehinnesplittende kakofoni som kunngjorde åpningen av de alliertes artilleribombardementer. De fortsatte nesten uavbrutt frem til kl. 09.45 neste morgen. De første kryssingene skjedde relativt uhindret i løpet av natten, med det britiske 30. korps som tok seg over elva like nord for Rees. Britiske 12. korps krysset overfor byen Xanten. Den britiske 1. kommandobrigade klarte å komme seg over til den delvis ødelagte byen Wesel, der de måtte kjempe fra hus til hus med den tyske 180. divisjon i ruinene. Lenger sør krysset general Leland S. Hobbs' 30. divisjon og generalmajor Ira T. Wyches 79. divisjon Rhinen mellom Wesel og Walsum. Klokken 09.45 den 24. mars 1945 hadde alle enhetene som skulle krysse Rhinen i løpet av den første fasen, kommet seg trygt over til den østlige bredden.
King Kenny, som tjenestegjorde i rekognoseringstroppen i 823. stridsvognbataljon, husket senere: "Jeg var tilknyttet den amerikanske 30. infanteridivisjon som forberedte seg på å krysse Rhinen litt lenger sør. Jeg husker at vi skulle krysse Rhinen i båter - ikke motorbåter, men båter med padleåre. Vi ble stilt opp på toppen av et kupert område med elven foran oss. Det var mørkt, det var natt. Ved siden av oss sto det en gjeng karer, og da jeg kikket bort, så jeg at ansiktene deres var svertet. De var skarpe, en gjeng kanadiske kommandosoldater.
"Vi kom til vannet, og de hadde en båt til oss. Den var stor, og vi rodde den til vi kom på land. Det viste seg at det var en øy midt i elven, og den var ikke tegnet inn for oss. Vi fortsatte å padle båten og presset oss til slutt over på den andre siden, men møtte ingen motstand. Vi fortsatte de neste 24 timene og bare fortsatte å bevege oss. Senere skrev general Simpson et brev der han berømmet divisjonen (som han en gang hadde hatt kommandoen over) for dens suksess med å krysse Rhinen."
Tyskernes besluttsomhet ble alvorlig rystet av intensiteten i den allierte artilleribeskytningen som fulgte etter ukevis med luftbombardementer, og en atmosfære av defaitisme gjennomsyret rekkene i denne siste fasen av krigen. De visste godt at de spilte sluttspillet. Tyskerne gjorde derfor bare minimal motstand, og de allierte klarte på relativt kort tid å sikre omfattende brohoder langs hele fronten.
Fienden kom seg imidlertid raskt over det første sjokket. Da daggryet brøt frem denne vakre vårmorgenen i mars 1945, mente den tyske overkommandoen at de hadde forstått hva den allierte offensiven gikk ut på, og beordret general Heinrich Freiherr von Lüttwitz' 47. panserkorps til å rykke sørover sammen med generalmajor Siegfried von Waldenburgs 116. panserdivisjon og generalløytnant Eberhard Rodts 15. pansergrenaderdivisjon, men det var til liten nytte. Tyskerne hadde blitt lurt til å tro at de allierte samtidig ville organisere en luftbåren operasjon som skulle sammenfalle med elvekryssingen, og at de trolig ville lande langt bak de tyske linjene.
Operasjon Plunder var kanskje en vellykket gjennomført militær operasjon som var like uunngåelig som den var nødvendig, men det samme kan ikke sies om Operasjon Varsity. Det uforholdsmessig store antallet tap som de luftbårne troppene pådro seg, kan ha skyldtes mangelen på alliert artilleristøtte da de ble sluppet ned nesten bokstavelig talt oppå fiendens stillinger. Denne taktikken var ekstremt usikker, men den gjorde det mulig å koble bakkestyrkene raskt sammen med fallskjermjegerne og hindret tyske forsterkninger i å infiltrere brohodene. Dessuten var artilleriforberedelsene på den andre bredden så intense og effektive at styrkene som krysset Rhinen, ikke på noe tidspunkt under operasjonen ba om massiv luftstøtte. Monty hadde tydeligvis lært sin lekse fra Operation Market Garden når det gjaldt å slippe fallskjermjegere i nærheten av målet.
Han hadde lyktes med å sikre disse brohodene på østbredden av Rhinen. Han kunne igjen være like storsinnet i seier som han var avvisende i nederlag, men veien videre var langt fra klar. Han hadde forberedt seg godt og brukt mye tid og krefter på treningen og øvelsene som ble gjennomført av enhetene i 21. armégruppe. Planen hans var avhengig av å holde fremdriften oppe hele tiden og sørge for at de allierte aldri mistet initiativet. Man kan hevde at han var overforberedt og overproviantet for hele operasjonen, men det var Monty. Det er ubestridelig at hans oppfinnsomme bruk av amfibiske landgangsfartøyer sørget for at østbredden av Rhinen ble erobret med et minimum av forstyrrelser. Under vekten av denne massive allierte invasjonen smuldret den tyske motstanden raskt opp.
Den 27. mars ble Operasjon Plunder offisielt erklært som en dundrende suksess, og 28. mars hadde Montgomery blikket festet på Berlin. De eneste gjenværende hindringene mellom ham og hovedstaden skulle vise seg å være politiske snarere enn militære, og Monty var ingen politiker.

Statsminister Winston Churchill kjører over Rhinen i et amfibiekjøretøy

"En atmosfære av defaitisme gjennomsyret rekkene i denne siste fasen av krigen. De visste godt at de spilte sluttspillet."

Et opptog av tyske soldater trasker langs Rhinens bredder til en fangeleir

© Getty

James Albert Newell

Black Watch-veteran

"Etter Reichswald dro vi til Rhinen [elven], og der gjorde vi oss klare til å krysse Rhinen [kodenavn Operasjon Plunder]. Og den 23. mars, igjen i de samme Buffaloene, disse stridsvognene, krysset vi Rhinen. Det var kl. 09.00, jeg husker klokkeslettet den 23. mars. Og vi gikk straks til angrep. Vi skulle angripe og ta en landsby. Vi ble fortalt at det ikke var mange tyske soldater i området, og at det skulle være en ganske enkel sak. Vel, noen tok veldig feil, for da vi kom halvveis over et åpent jorde, åpnet de tyske troppene ild, og vi fant senere ut at de var den første tyske [fallskjermhæren]. Og vi ble bare massakrert. Jeg ble umiddelbart truffet av en kule i venstre lår, og jeg falt, og heldigvis - det var ren flaks - falt jeg ned i en liten fordypning som var omtrent en halv meter dyp, som en liten grøft. Jeg tror den ble brukt til å lede bort vann.
"Uansett, jeg falt ned i den, og jeg klarte å legge en førstehjelpsbandasje på låret mitt, og så ble jeg liggende der. Jeg lå der hele natten, og de av kompaniet mitt som hadde overlevd, måtte selvfølgelig bare gå tilbake, og alle ble liggende igjen der. Senere fikk jeg vite at av vårt kompani på 100 mann var 60 drept, 25 såret og 15 uskadd. Det var det jeg ble fortalt. Og jeg kan tro det, for mens jeg lå der, kikket jeg av og til ned bak meg, og der lå det lik over hele dette feltet. Vi mistet virkelig mange menn."

Menn fra 1. Cheshire-regiment krysser Rhinen i buffaloer ved Wesel, 24. mars 1945

Kilde: Wiki Wiki / britiske myndigheter

Forsvarer

rhinen

I slutten av mars 1945 var den majestetiske elven Rhinen Nazi-Tysklands siste store forsvarsbarriere i vest. Men hva hadde Wehrmacht igjen til å forsvare Hitlers "tusenårsrike" med?

Bå midten av mars 1945 hadde de allierte maktenes hærer endelig presset Wehrmacht tilbake til Rhinen. Den en gang så mektige Westheer (den tyske hæren i vest) hadde skutt seg i hjel i de mislykkede vinteroffensivene i Ardennene, Alsace og Vogesene. Den sovjetiske Weichsel-offensiven, som ble innledet 12. januar, nærmet seg Berlin og sugde til seg brorparten av de siste tyske forsterkningene og reservene. Tre tyske Heeresgruppen (armégrupper) var oppstilt på vestfronten: H i nord, Walter Models B i Ruhr og SS-general Paul Haussers G i sør.
Den overraskende erobringen av Ludendorff-broen ved Remagen i begynnelsen av mars, og Pattons kryssing av Rhinen ved Oppenheim i sør, fikk den tyske overkommandoen til å tro at Ruhr ville bli de alliertes mål, og de konsentrerte derfor de beste av sine gjenværende styrker i Models hender. I virkeligheten var Montgomerys kryssing av Rhinen planlagt for å ramme Johannes Blaskowitz' svekkede Heeresgruppe H nordvest for Ruhr, ved byene Wesel og Rees. Blaskowitz, en kamplysten preussisk offiser av den gamle skolen, hadde allerede fått sparken to ganger under krigen, første gang i 1940 for å ha protestert mot overgrepene mot jødene i det okkuperte Polen. I 1944, etter de alliertes invasjon av Frankrike, hadde han gjort en eksemplarisk innsats, og da han nå ble kalt tilbake til sin nye kommando, fant han de to arméene som inngikk i den, Alfred Schlemms 1. Fallschirm-Armee (1. fallskjermarmee) og Günther Blumentritts 25. Armee, sørgelig underutstyrt og underbemannet.
Blumentritt, Gerd von Rundstedts tidligere stabssjef, hadde jobben med å holde Nederland med fire utbrente divisjoner og en broket samling av Luftwaffe- og Kriegsmarine-enheter spredt over hele landet. I sør hadde Schlemm - en veteran fra Kreta og Russland - utkjempet en bitter baktroppskamp blant furutrærne i Reichswald, og mistet halvparten av sine menn og mesteparten av artilleriet sitt i prosessen. Hans 70 000 mann sterke kommando besto nå nominelt av rundt seks divisjoner og diverse vrakgods, deriblant såkalte magen (mage)-bataljoner bestående av menn med alvorlige tarmsykdommer, støttet av en liten mengde artilleri og færre enn 50 panservogner og stormkanoner.
Luftwaffes luftstøtte var ikke-eksisterende, og det fantes ingen reserver å snakke om. Alle divisjonene var en brøkdel av det de var satt opp, Heinz Fiebigs 84. infanteridivisjon var knapt 4000 mann sterk, og Bernhard Klosterkempers 180. infanteridivisjon var omtrent på samme nivå, med rekkene fylt av middelaldrende reservister. En høytstående tysk offiser beskrev Schlemms styrke som "en skygge av en hær" som "bare kunne late som om den gjorde motstand".
Schlemm selv ble av Berlin forbudt å trekke seg et eneste skritt tilbake eller miste en intakt bro over Rhinen til de allierte, noe han fryktet: "Siden jeg hadde ni broer i min sektor, kunne jeg se at håpet om et langt liv raskt svant hen".
Forståelig nok var Schlemm skeptisk til alliert artilleri og flyvåpen, og han plasserte derfor relativt få menn i nærheten av selve elven for å fungere som en forpostlinje, mens hovedstyrkene hans gravde seg ned lenger bak. Hans største bekymring var imidlertid

Nedenfor: Tyske fallschirmjägers (fallskjermsoldater) bevæpnet med luftvernkanoner, som denne 20 mm kanonen, drepte mange av sine allierte motparter
Til høyre: Tyske tropper venter på neste allierte angrep. MG42-maskingeværet deres var hatet og fryktet av de allierte troppene

FORSVARET AV RHINEN

En høyt dekorert tysk landsergent holder vakt på vestfronten. Han er bevæpnet med en Panzerschreck

Bundesarchiv, Bild 183-J28180 / CC-BY-SA 3.0

Tyske krigsfanger samles i løpet av krigens siste uker

hans nesten totale mangel på mobilitet eller reserver. Han hadde nesten ingen motoriserte transportmidler, og mennene hans måtte bruke hest og kjerre eller marsjere til fots, så når det uunngåelige allierte angrepet kom, ville han ikke være i stand til å flytte de få troppene sine for å gå til motangrep. Hans eneste håp var å finne ut nøyaktig hvor de allierte ville gå i land, slik at han kunne samle mennene sine for å møte dem. Men tysk etterretning var notorisk dårlig, og Schlemm måtte gjette seg frem til hvor anglo-kanadierne ville angripe.
Tidlig om morgenen lørdag 24. mars, etter en voldsom artillerisperre, ble de britiske og amerikanske angrepsbåtene satt over Rhinen. De tyske forsvarerne - bombet og beskutt til de var helt lamslåtte - hadde ifølge en ung offiser "ingen reell kampvilje i seg", og de to ledende amerikanske divisjonene led bare 31 tap til sammen. Etter hvert som troppene gikk i land og rykket østover, økte motstanden da landsers (kallenavnet på en vanlig tysk soldat, som tilsvarer den britiske Tommy) fra 84. og 180. divisjon skapte problemer med kraftig maskingevær- og bombekasterild, og til og med sjefen for den britiske 51. (Highland) infanteridivisjon, generalmajor Tom Rennie, ble drept.
Schlemms beste tropper, parasene fra 7. og 8. fallschirmjägerdivisjon, befant seg nordover rundt byen Rees og hadde håpet på litt hvile etter å ha vært i konstant kamp siden september året før. Det kom de ikke til å få, noe en av dem, Adolf "Adi" Strauch, måtte innse da alliert artilleri tvang ham og kameratene ned i en kjeller for å søke dekning. Kompanisjefen deres dukket opp og beordret dem opp på toppen for å møte det angripende britiske infanteriet, men han ble skutt og drept da han ledet dem ut av bygningen.
En av Strauchs gruppe avfyrte en Panzerfaust mot fienden og brukte eksplosjonen til å komme seg unna. Strauch og de andre var ikke like heldige og hadde ikke annet valg enn å kaste våpnene og rekke hendene i været for å overgi seg. I sør ble Schlemms LXIII. korps effektivt forbigått, og da de ikke kunne bevege seg, kunne de ikke støtte Klosterkemper og Fiebigs beleirede landstyrker.
Montgomerys siste krumspring var å slippe den britiske 6. og den amerikanske 17. luftbårne divisjonen øst for elven for å forstyrre det tyske forsvaret ytterligere. Men som tyskerne hadde vist ved Arnhem høsten før, hadde de reagert på nederlaget i luftkrigen i vest ved å samle luftvernkanoner langs fronten for å dekke troppene sine, og i dagene før operasjonen hadde den allierte etterretningstjenesten blitt tvunget til å oppjustere sine estimater av det tyske luftvernets styrke, med rapporter om at det fantes over 800 tyske luftvernkanoner. Så da den allierte luftarmadaen dukket opp over dem, var Westheers menn klare, og med en tragisk ironi beskjøt fallschirmjägerne - særlig Wolfgang Erdmanns 7. fallschirmjägerdivisjon - de slentrende transportflyene og de hjelpeløse fallskjermhopperne mens de drev mot jorden.
De to allierte divisjonene led over 3000 tap, og det tok de allierte begravelseslagene to hele dager å hugge ned døde fallskjermsoldater fra trærne i landingssonene.
Likevel kjempet mennene fra 6. og 17. luftbårne avdeling tilbake og klarte å erobre de viktige landsbyene Hamminkeln og Schnappenberg, ta over 3000 tyske fanger og i praksis utslette 84. infanteridivisjon i prosessen.
I løpet av tre dager var Schlemms 1. Fallschirm-Armee i total oppløsning, og hadde mistet halvparten av styrken sin. Porten til Tyskland var åpen.

I mars 1945 var Nazi-Tyskland i ferd med å skrape tom for arbeidskraft, og tenåringer som denne unge gutten ble i all hast innrullert i rekkene

Allierte soldater bærer en hånlig plakat av Hitler mens de navigerer i en skyttergrav nær Rhinen. Noen tyske soldater ble rasende og skjøt på den med maskingeværild

Med hver sin Panzerfaust på skuldrene trasker disse Wehrmacht-soldatene mot fronten

Amerikanske tropper passerer Siegfried-linjen, en forsvarsstruktur som ble reist langs Tysklands vestgrense på 1930-tallet

© Alamy, Getty Images

melk og sukker, sir?
Mars 1945
Omgitt av britiske tropper nyter Winston Churchill en kopp te på en bakketopp i Rhinlandet i Vest-Tyskland. Churchill var 70 år gammel ved krigens slutt, og foretok 25 utenlandsreiser i løpet av konflikten.

operasjon sinne

I april 1945 tok britiske og kanadiske styrker revansj for den tidligere fiaskoen i Operation Market Garden og erobret den nederlandske byen Arnhem

ord Greg King

Tropper fra 1. fallskjermbrigade avbildet under slaget om Arnhem, september 1944

Thre måneder etter den hardt tilkjempede og blodige triumfen den 6. juni 1944 forsøkte de allierte styrkene seg igjen på et massivt angrep i Europa. Denne gangen rettet de oppmerksomheten mot de tyskokkuperte Nederland. Operasjon Market Garden, som ble innledet i slutten av september 1944, var et luft- og landangrep som skulle bane vei for tropper som kunne krysse Rhinen og invadere Nord-Tyskland og bryte Siegfriedlinjen.  Planleggerne valgte den nederlandske byen Arnhem, som hadde en strategisk posisjon langs Rhinen. Men de britiske, amerikanske og kanadiske troppene møtte voldsom og uventet motstand. Den seieren man håpet på, kom aldri: Dårlig vær, forsinkelser på alliert side og taktiske uenigheter førte til slutt til at operasjonen mislyktes, og tyskerne holdt fortsatt Arnhem og stod mellom de allierte og Nord-Tyskland. Mellom 15 000 og 17 000 allierte soldater hadde omkommet for svært få gevinster.
De allierte var fast bestemt på å gjøre et siste fremstøt, og begynte å planlegge et nytt massivt angrep på Arnhem. De første forberedelsene til operasjon Anger, som innsatsen fikk kodenavnet, fant sted i februar 1945. Angrepet skulle involvere både britiske og kanadiske infanteridivisjoner, sammen med Royal Air Force, og foregå i tre faser. Den første skulle utføres av 56. britiske infanteridivisjon, som etter planen skulle krysse elven IJssel utenfor Arnhem i kanadiske amfibiefartøyer. Når de var kommet i land, skulle de få i oppgave å innta den sørøstlige delen av byen. Den andre delen av angrepet, som skulle utføres av 146th British Infantry, skulle nærme seg Arnhem fra nord og angripe eventuelle tyske stillinger. I den siste fasen skulle det britiske infanteriet følge den veien som deres kamerater i 56. infanteri hadde ryddet, og innta nordbredden av Nederrijn (den nederlandske delen av Rhinen) som avgrenset vestsiden av Arnhem. Deretter skulle 5. kanadiske panserdivisjon og 1. kanadiske korps fullføre planen og innta sentrum av Arnhem.
Truten for operasjon Anger ble banet gjennom fire vellykkede kampanjer i februar og mars 1945. Operasjonene Veritable og Grenade kom først, og gjorde det mulig for de allierte å ta land øst for Arnhem. Den 23. mars satte feltmarskalk Montgomery i gang operasjonene Plunder og Varsity, der de allierte endelig krysset Rhinen. Nå som elven var gjennombrudt, kunne operasjon Anger fortsette.
Ningen visste helt hva de kunne forvente av tysk motstand og forsvar. Rekognosering fra luften avslørte at tyskerne hadde gravd omfattende skyttergraver langs Rhinens bredder ved Arnhem, i påvente av et alliert angrep.  Fotografier viste tunge artilleribatterier langs flere av de høyere elvebreddene ved Westerbouwing i Oosterbeek, som kunne beskyte allierte tropper som enten forsøkte å ta terreng eller krysse Rhinen. Etterretning antydet at rundt 10 000 tyske tropper befant seg i Arnhem og området rundt.
Pen 2. april begynte de innledende operasjonene, da Nijmegen-øya mellom Waal og Rhinen i nærheten av Arnhem ble erobret og ryddet. Denne oppgaven tilfalt 49. (West Riding) divisjon, kjent som "Isbjørnene", som var under kommando av 1. kanadiske korps. Dette angrepet ville muliggjøre en vestlig tilnærming mot Arnhem. Samtidig gikk 2. kanadiske korps til et nytt angrep på den eksisterende fotfergen mellom Westerbouwing og Enka-fabrikken øst for Arnhem. Etter at elven IJssel var krysset, var planen at divisjonene skulle rykke frem mot Arnhem. Den tyske motstanden var overraskende liten. I løpet av en dag hadde de allierte troppene okkupert den sørlige bredden av Nederrijn, og 49. divisjon (West Riding) hadde nådd frem til den ødelagte Rhin-broen ved Arnhem, som hadde blitt ødelagt av alliert bombing høsten før.
A uke gikk, fylt med sporadiske trefninger etter hvert som flere allierte

"Luftrekognosering avslørte at tyskerne hadde gravd omfattende skyttergraver langs Rhinens bredder ved Arnhem, i påvente av et alliert angrep."

forsterkninger ankom. Royal Navy samlet landgangsfartøyer oppover elven fra Arnhem, og 1. Corps of Royal Canadian Engineers begynte å planlegge byggingen av fire Bailey-pontongferger. Disse kunne settes i stilling så snart Rhinens bredder var sikret: to over IJssel og to over Nederrijn. De kanadiske ingeniørtroppene prefabrikkerte også en Bailey-bro ved Doornenburg, og da den var ferdig bygget, ble den i all stillhet fløtet nedover Ijssel for å vente på å bli satt inn mellom Westervoort og Arnhem. Ved utgangen av den første uken i april var Arnhem fullstendig omringet på tre sider.
Nå gjensto det bare å sette operasjon Anger ut i livet. Toperasjonen begynte natt til 12. april da en liten britisk styrke, som var samlet nær Oosterbeek på Rhinens sørlige bredd, satte i gang et avledningsangrep. Stridsvogner og artilleri beskjøt tyske stillinger. Den allierte artilleribeskytningen fortsatte i to timer, og i tillegg ble strategiske steder i Arnhem utsatt for flybombing. Nær midnatt krysset kanadiske styrker elven IJssel nær Westervoort. Området hadde allerede vært utsatt for kraftig britisk luftbombardement tidligere på dagen, og kanadierne møtte liten motstand. Da de hadde erobret området, ble Bailey-broen, som de kanadiske ingeniørtroppene hadde bygget lenger oppe i elven, fløtet på plass, slik at stridsvogner og pansrede kjøretøyer kunne krysse IJssel og gå direkte inn mot Arnhem sentrum. Med dem kom bølger av tropper fra den britiske 2. bataljon, South Wales Borderers, Essex Regiment og Duke of Wellington's Regiment.
Wa den første fasen var over, fulgte kanadiske tropper etter, og den 146. brigaden slo seg sammen med sine britiske kolleger. Nok en gang var det lite tysk motstand, men da South Wales Borderers og 4. bataljon fra Lincolnshire-regimentet nærmet seg Enka-fabrikken, møtte de den største konsentrasjonen av aksemaktenes tropper, som besto av infanteri, maskingeværskyttere og medlemmer av det nederlandske SS. Stridsvogner fra Ontario-regimentet rykket inn som støtte, og etter flere timer med kraftig bombardement klarte de å nedkjempe den gjenværende motstanden.
Allerede mens dette utspilte seg, begynte den tredje og siste fasen av Operasjon Anger. Den 147. brigaden klarte å bruke Nijmegen-øya som springbrett for å krysse over Nederrijn den 13. april. Utover dagen rykket de britiske og kanadiske styrkene forsiktig frem og støtte på miner etter hvert som de tok kvelertak på byen. Anstrengelsene varte hele natten, men ved soloppgang lørdag 14. april hadde de allierte troppene rykket inn i utkanten av Arnhem. De møtte sporadisk motstand, men på ettermiddagen hadde byen falt.
Arnhem lå i ruiner. Byen hadde vært utsatt for kraftige allierte bombardementer under Operation Market Garden, men det var tyskerne som hadde forårsaket det meste av kaoset. I slutten av september 1944 hadde de beordret byens gjenværende befolkning evakuert. I løpet av de syv månedene som hadde gått mellom Market Garden og Operation Anger, hadde okkupasjonsmakten systematisk plyndret byen: Bygninger og hus ble ribbet for møbler, inventar og til og med dører, og de ble etterlatt åpne for vær og vind da vinteren kom. De allierte oppdaget dermed en øde, ødelagt by; gatene var fylt med bråte og mange bygninger sto i brann da troppene inntok Arnhem.
Te allierte soldatene som erobret Nederland, sto overfor et annet uforutsett problem. Befolkningen var blitt befridd, men den var utsultet som følge av hungervinteren i 1944-45. Da tyskerne var på flukt, ga den britiske statsministeren Winston Churchill og USAs president Franklin D. Roosevelt tillatelse til hjelpeaksjoner. Det skjedde med samtykke fra den tyske kommandoen i Nederland, som gikk med på at de deltakende flyene som slapp nødhjelpspakkene, ikke ville bli beskutt så lenge de fløy innenfor bestemte luftkorridorer.
Tden britiske innsatsen, Operation Manna - oppkalt etter den bibelske historien i 2. Mosebok der israelittene på mirakuløst vis fikk mat fra himmelen - startet 29. april og varte i litt over en uke. Rundt 7000 tonn (7716 tonn) mat ble sluppet ned i den fortsatt nazi-okkuperte vestlige delen av Nederland av RAF og skvadroner fra Royal Australian Air Force, Royal Canadian Air Force og Royal New Zealand Air Force. Dette viste seg å være en ekstremt vanskelig operasjon: Det fantes ingen fallskjermer som kunne bremse nedgangen til kassene som ble sluppet, noe som tvang flyene til å fly så lavt som 120 meter (390 fot) når de skulle levere forsyningene.
Operasjon Manna brakte midlertidig lindring, men hungersnøden vedvarte. Amerikanerne satte derfor i gang en ny fase, Operation Chowhound. Den startet 1. mai og varte i syv dager, og ble gjennomført ved hjelp av ti bombegrupper fra den amerikanske 3. luftdivisjon. Igjen fløy de på ekstremt lave flyhøyder og slapp ytterligere 4000 tonn (40409 tonn) mat på avtalte steder.
Blom tiden da Arnhem falt til de britiske og kanadiske styrkene, hadde byen ikke lenger sin opprinnelige betydning som mellomstasjon for en alliert kryssing av Rhinen. Byen var imidlertid fortsatt en viktig strategisk og psykologisk gevinst, som gjorde det mulig å utvide operasjonene inn i Nederland og Nord-Tyskland. To uker etter byens fall ble det inngått en generell våpenhvile som gjorde slutt på kampene i Nederland. Begivenhetene fulgte raskt: Den 5. mai, etter nyheten om Hitlers selvmord, overga den tyske øverstkommanderende i Nederland seg til den kanadiske hæren. Tre dager senere kapitulerte Tyskland, og dermed var krigen i Europa endelig over.

"Området hadde allerede blitt utsatt for kraftig britisk luftbombardement tidligere samme dag"

Tyske tropper opererer et pansret kjøretøy delvis kamuflert av løvverk

To kvinner skyver en sekk med mat gjennom en brosteinsbelagt gate ved hjelp av en liten kjerre, Nederland, 1945

den  sultvinter

En ødelagt jernbanebro i nærheten av Westervoort, 1945

Tropper patruljerer gatene i Arnhem, april 1945

I åtte måneder innførte okkupasjonsmakten en ødeleggende matvareembargo som førte til at befolkningen i Nederland sultet

Etter D-dagen, og i påvente av at det tyske herredømmet i Nederland skulle kollapse, innledet de nederlandske statsbanene en landsomfattende streik i september 1944. Som hevn stanset den tyske militærledelsen alle forsendelser til Vest-Nederland. Dette varte i nesten ti uker før tyskerne innså at denne politikken kunne føre til omfattende sykdom. Men da embargoen ble opphevet, var det for sent; de minimale forsyningene som fantes, var brukt opp, og vinterens inntog forverret situasjonen ytterligere. Også rasjonene ble knappe, og i begynnelsen av 1945 var de halvert. Sult ble vanlig etter hvert som Hongervinteren (hungervinteren) satte inn. Frosne elver og kanaler gjorde det nesten umulig å levere mat, og tyskernes ødeleggelser av broer og kaier førte til at jordbruksland ble oversvømt.
Den sultende befolkningen søkte ut i det øde og frosne landskapet for å finne de grønnsakene som var igjen. Virkningene var ødeleggende. Sykdom og underernæring førte til anslagsvis 22 000 dødsfall, en situasjon som ble forverret av den kalde vinteren og mangelen på brensel. I mars 1945 omkom rundt 1600 innbyggere i Amsterdam alene. Situasjonen ble først lettere da de allierte erobret Nederland og satte i gang hjelpearbeidet.

Nederland led omfattende ødeleggelser og over 205 000 sivile dødsfall under krigen

Bilder © Alamy, Getty Images

Mussolinis undergang

Il Duce var en gang Italias mektigste mann, men møtte sin skjebne da han flyktet fra landet sitt i forkledning da krigen nærmet seg sin bitre slutt

ord charles ginger & David smith

en foroverbøyde skikkelsen bak i lastebilen hadde kanskje ikke fortjent et blikk om han ikke hadde hatt solbriller. Luftwaffe-korporalen, som hvilte haken på maskinpistolen mellom knærne, var absolutt ikke det partisanene fra 52. Garibaldi-brigade var ute etter. De var kun ute etter å finne eventuelle italienere på flukt i den lille kolonnen med tyske tropper på vei hjem. Men solbrillene - som ble båret på en overskyet dag - tiltrakk seg oppmerksomhet, og en nærmere undersøkelse av den tyske korporalen avslørte de umiskjennelige trekkene til Benito Amilcare Andrea Mussolini, Italias tidligere diktator. Det var 27. april 1945, og historien om Il Duce (lederen), og krigen han så villig hadde sluttet seg til, gikk mot slutten.
En drøm om erobring
At krigen i Europa skulle ende med at Nazi-Tyskland og dets allierte ble nedkjempet, ville ha virket absurd for Benito Mussolini sommeren 1940. Hitlers styrker var Europas herrer, og Storbritannia ville helt sikkert snart komme til fornuft. Mussolini var ivrig etter å delta i det han trodde ville bli en kortvarig konflikt, og den 10. juni erklærte han at Italia var i krig med Storbritannia og Frankrike. Det skulle vise seg å være en katastrofal beslutning.
Litt over ett år tidligere hadde Italia og Tyskland undertegnet Stålpakten, en militær allianse som forpliktet begge landene til å hjelpe hverandre i tilfelle krig. Italia hadde imidlertid undertegnet pakten ut fra en antakelse om at en krig i Europa ikke ville bryte ut før om minst tre år, og Mussolini visste godt at hans vellykkede, men kostbare felttog i Libya, Etiopia og Albania hadde gjort Italia uforberedt på en storkonflikt. Det kom derfor som en forferdelig overraskelse på Mussolini da Hitler i slutten av august skrev til ham for å informere sin italienske kollega om at han hadde til hensikt å invadere Polen i nær fremtid. Mussolini var forferdet over tanken på å risikere en større krig, og nektet først å støtte Tyskland, men frykten hans ble snart gjort til skamme da Wehrmacht (med sovjetisk støtte i øst) raskt tvang Polen i kne. Mens resten av Europa ble hensynsløst overveldet, forberedte Mussolini seg på å nyte fruktene av Tysklands aggresjon. Og så begynte tidevannet å snu.
Først holdt Storbritannia ut mot alle odds og lovte å kjempe videre. Så kludret Italia til en invasjon av Hellas, noe som tvang tyskerne til å gå inn og fullføre jobben for dem. En rekke tilbakeslag i Afrika kulminerte med at de gjenværende italienske styrkene på kontinentet kapitulerte i kjølvannet av de alliertes seier i det andre slaget ved El Alamein i november 1942, et nederlag som kostet Italia sine hardt tilkjempede besittelser. Bare noen måneder senere, i februar 1943, gikk den tyske invasjonen av Sovjetunionen (som kostet 85 000 italienske soldater livet) i stå i ruinene av Stalingrad. Seieren, som hadde vært så godt som sikker, var nå i ferd med å gli aksemaktenes grep, og da de allierte invaderte Sicilia (en operasjon med kodenavnet Husky) i juli 1943, utkrystalliserte konsekvensene av Mussolinis imperialistiske grådighet seg i kong Viktor Emanuel IIIs hode. Det var på tide for Italia å finne en utvei før det var for sent.
Italias krigsinnsats var blitt stadig svakere etter flere år med kraftig alliert bombing, og i takt med at landets militære kapasitet avtok, ble motstanden mot Mussolinis styre og Italias deltakelse i krigen sterkere. Antifascistiske bevegelser hadde begynt å dukke opp igjen, ulike grupper av partisaner som gikk sammen om å inngå en pakt for å styrte Italias diktator. Men til slutt var det kongen, samme mann som hadde utnevnt Mussolini til statsminister i 1922, som fjernet ham fra makten.
Den 25. juli, etter et møte i fascismens store råd (organet som kontrollerte den italienske staten) der Mussolini tapte et mistillitsvotum, beordret kongen ham arrestert. Han ble raskt erstattet av Pietro Badoglio, en general som hadde tjenestegjort under første verdenskrig, og som avskydde Mussolini.
Badoglio begynte snart å spille på begge sider, og lovte Hitler at Italia skulle kjempe videre, samtidig som han tok kontakt med de allierte i håp om å diskutere vilkårene. Hans innsats for å sikre en fredsavtale ga resultater den 3. september 1943, da Italia undertegnet våpenhvilen i Cassibile med de allierte, en avtale som ble kunngjort av den øverste

T

Hitler og Mussolini hilser på troppene i München, 1937

mussolinis undergang

"mussolini forberedte seg på å nyte fruktene av tysklands aggresjon. og så snudde stemningen"

AOSTA

COMO

07 Mussolinis tilfangetakelse
Den 27. april 1945 blir Mussolini tatt til fange av den 52. Garibaldi-brigaden i nærheten av landsbyen Dongo og den sveitsiske grensen, mens han forsøker å flykte fra Italia mens de tyske styrkene smuldrer opp under de alliertes angrep. En dag senere blir han henrettet.

MILAN

VERONA

VENEDIG

03 RSI satt opp
Mussolinis eneste funksjon fra september 1943 er som leder for et marionettregime i Nord-Italia, effektivt støttet, organisert og styrt av tyskerne. Med base i Salò har Mussolini ingen makt og praktisk talt ingen innflytelse igjen.

04 Operasjoner mot partisaner
I mars 1944 øker antallet og omfanget av operasjonene mot italienske partisaner. Styrker bestående av både tyske og italienske fascistenheter slår til i en rekke razziaer (kjent som rastrellamentos) i Nord-Italia, og tapene blant partisanene er ofte på flere hundre.

FLORENCE

RIMINI

LEGHORN

01 Mussolini avsatt
Etter at Benito Mussolini er avsatt, ligger veien åpen for Italias endelige kapitulasjon til de allierte. Han blir tatt til fange på Hotel Campo Imperatore, men blir glemt i iveren etter å forlate Roma i møte med tyskernes fremrykning mot byen, og blir reddet av tyske fallskjermsoldater.

06 Befrielsen av Roma
Den 4. juni 1944, bare to dager før landgangen i Normandie på D-dagen, frigjør den amerikanske femte armé Roma. Det er fortsatt uenighet om den amerikanske øverstkommanderendes besluttsomhet om å nå Roma først, noe som kan ha kostet de allierte muligheten til å stanse AOK 10.

PESCARA

ROM

L'AQUILA

ANZIO

05 Gjennombrudd ved Cassino
Etter at tre tidligere angrep på området rundt Cassino mislykkes, bryter de allierte endelig gjennom Gustav-linjen, med II polske korps i spissen, i mai 1944. Det ser ut som om hele den tyske 10. armé (AOK 10) kan være fanget, men muligheten går tapt.

Marerittets teater

CASSINO

FOGGIA

SALERNO

02 De allierte invaderer
Bare timer etter at de italienske styrkene har overgitt seg til de allierte, begynner landgangen i Salerno den 9. september 1943. Den tyske motstanden overrasker de allierte, som rykker langsomt frem og blir stoppet av forsvarsverkene langs Gustavlinjen. En typisk streng italiensk vinter gjør ikke saken bedre.

PALERMO

TARANTO

Skorzeny lener seg over en forskrekket Mussolini kort tid etter å ha reddet ham

En amerikansk stridsvogn buldrer gjennom Vergato i Italia

De forslåtte likene av Mussolini og hans elskerinne

Kommandør Eisenhower fem dager senere. Men hvis det italienske folket trodde at lidelsene var over, tok de grundig feil.
Gamle venner, nye fiender
Før Italia undertegnet det som ble kjent som den korte våpenhvilen, hadde tyske tropper strømmet inn i Italia, og da nyheten om avtalen med de allierte ble kjent, inntok Wehrmacht Roma og utallige andre strategiske posisjoner. Mange italienere gjorde motstand mot de tyske undertrykkerne, og en borgerkrig brøt ut da partisanene (hvorav mange hadde kommunistiske idealer) kolliderte med italienske fascister som var lojale mot Mussolini.
Etter hvert som landet hans ble en krigssone, satt Mussolini i fangenskap og ble stadig flyttet til forskjellige steder i et forsøk på å forpurre forsøk på å befri ham. Han trengte imidlertid ikke å holde ut fangenskapet lenge. Den 12. september, mens Mussolini var innlosjert på Hotel Campo Imperatore (som lå i bakkene på Monte Portella i Sentral-Italia), utførte en tysk kommandostyrke et dristig seilflyangrep under ledelse av Otto Skorzeny, som lyktes i å befri Mussolini. Tyskerne fraktet ham med fly til Wien og videre til Øst-Preussen og et møte med Hitler i hans beryktede ulvegrotte.
Il Duce ble hilst hjertelig velkommen av Hitler, som personlig hadde beordret Gran Sasso-angrepet, og fikk i oppgave å lede en marionettregjering i Nord-Italia - den italienske sosialrepublikken. Dette var utvilsomt en ydmykende opplevelse for Mussolini (som i mer enn et år i praksis levde i husarrest i byen Gargnano ved Gardasjøen), men det dempet ikke ilden som fortsatt raste i ham.
Mussolini, som var forferdet over nazistenes brutale okkupasjon, men maktesløs når det gjaldt å stoppe den, fikk fire armédivisjoner av sine tyske herrer og utarbeidet en plan for å sette i gang en motoffensiv mot de "angloamerikanske inntrengerne", men den førte ikke til noen varig gevinst.
Han var fast bestemt på å kjempe videre, og i desember 1944 holdt han en tale i Milano, som høstet stormende applaus fra publikum på Teatro Lirico. Det var ikke stort mer enn et siste hurra. I februar 1945 erklærte legen hans at han var "offer for et alvorlig fysisk og moralsk sammenbrudd". Også den tyske militære stillingen smuldret opp.
Den 25. april møttes partisanledelsen med Mussolini i Milano for å forhandle om vilkårene for overgivelsen av de fascistiske militsgruppene hans. Hans forsøk på å forhandle frem en avtale med dem mislyktes, ettersom bare betingelsesløs kapitulasjon var akseptabelt. Da Mussolini ikke hadde noe annet valg, flyktet han fra byen samme kveld sammen med sin elskerinne, Clara Petacci. De nådde Como samme natt, og 27. april hadde de kommet i kontakt med noen tyske tropper på vei tilbake til fedrelandet. De ga ham en frakk, hjelm, maskinpistol og de skjebnesvangre solbrillene i et forsøk på å skjule identiteten hans.
En veisperring fra partisanene stoppet kolonnen, og etter langvarige diskusjoner fikk tyskerne beskjed om at de kunne fortsette, men at alle italienerne måtte bli igjen. Partisanene arbeidet seg deretter gjennom kolonnen og skannet ansiktene til menneskene i lastebilene. Til slutt kom de til en av dem, der det satt en merkelig skikkelse med solbriller som prøvde å unngå å se i deres retning. En nærmere inspeksjon avslørte at han var ingen ringere enn Mussolini, som straks ble arrestert.
Partisanene var fast bestemt på å ikke utlevere Mussolini til de allierte, og forkledde ham på nytt mens de diskuterte hva de nå skulle gjøre. Dagen etter kom de til en konklusjon og skjøt Mussolini og hans følgesvenner, og dumpet likene deres på Piazzale Loreto i Milano. Om morgenen 29. april ble likene oppdaget og hengt opp etter føttene. Mannen som hadde gitt liv til fascismen, hang nå slapt foran en skrikende folkemengde, og hans forskrudde ideologi førte til slutt ikke til annet enn undergang.

Folkemengden feirer Romas frigjøring, juni 1944

Bilder © Getty Images, Alamy

dødskamp

av det tredje riket

I 1945 hadde det for lengst stått klart at Nazi-Tyskland hadde tapt krigen - så hvorfor nektet så mange av soldatene å overgi seg?

ord Peter Caddick-Adams

det tredje rikes dødskamp

"mange i uniform kjempet videre fordi det aldri falt dem inn å la være... å kapitulere ville være å svikte fedrelandet"

enden på andre verdenskrig i Europa var rotete, ofte kaotisk, og absolutt ikke så planlagt eller ryddig som mange historiebøker har gitt inntrykk av. Den tyske motstanden var ujevn og avhengig av om forsvarerne var hardbarkede nazister eller ikke.
I april 1945 var mange tyskere bare halvhjertet innstilt på å forsvare sitt eget område - selv nazistiske tjenestemenn kunne bli funnet skyldige av en flyvende krigsrett for forbrytelsen Wehrkraftzersetzung (undergraving av den militære moralen) og bli skutt eller hengt. "Det tyske folket er fast bestemt på å utslette slike feige, egoistiske og illojale forrædere, og vil ikke nøle med å utslette familiene deres fra fellesskapet av dem som kjemper med ære", skrek SS-Gruppenführer Max Simon, som noterte dødslistene med instrukser om å "henge dem, og la likene ligge fremme".
Over hele Tyskland var det derfor en del innbyggere som ønsket de vestallierte velkommen som befriere. Men mange i uniform kjempet videre fordi det aldri falt dem inn å la være. En svært høy andel av offiserene nedstammet fra generasjoner av berømte forfedre som ikke hadde overgivelse som et ord i sitt militære leksikon. Å kapitulere ville ikke bare være å svikte fedrelandet, men også familien. Nasjonalsosialismen spilte ingen rolle.
Andre var motivert av frykt for partifellene, eller fordi de gjennom deltakelse i krigsforbrytelser eller Holocaust ikke så noen annen personlig fremtid for seg enn døden. Utfordringen for de allierte var at ingen visste hva slags motstandere de hadde - om de var innbitte eller svake - før de møtte dem.
Den amerikanske 101. kavalerigruppen noterte seg prosedyrene som gjaldt for hele hæren da de okkuperte hver enkelt tysk bosetning: "Vi tilkalte Bürgermeisteren og ba ham beordre alle innbyggerne til å levere inn sine våpen, kikkerter og kameraer. Hvis vi skulle overnatte, fikk han beskjed om å sørge for innkvartering i private hjem, et Gasthaus, en skole eller et vertshus. Gruppens tolk, en tysktalende sersjant, ble etter hvert såret og evakuert, så vår katolske feltprest, fader Powers, måtte av og til snakke latin med den lokale presten. Tyskernes reaksjon varierte fra mutthet til vennlighet, men sjelden direkte krigersk. De fleste var glade for at det var amerikanere og ikke russere som var kommet."
Å forlate Berlin
Først etter at vestmaktene hadde krysset Rhinen i slutten av mars 1945, tok Eisenhower beslutningen om å overlate erobringen av Berlin til sovjeterne, etter at den amerikanske 12. armégruppens Omar Bradley hadde lagt frem et estimat som viste at erobringen av Hitlers hovedstad ville koste minst 100 000 allierte tap. Samtidig var den amerikanske hærens stabssjef George C. Marshall bekymret for hvordan, når og hvor de vestlige og sovjetiske styrkene skulle møtes, uten å kjenne til hverandres språk, taktikk og intensjoner, og med stor risiko for å bli beskutt av egne styrker.
Ettersom Berlin lå innenfor den foreslåtte fremtidige sovjetiske okkupasjonssonen, som Roosevelt, Churchill og Stalin hadde blitt enige om på høyeste nivå, så Eisenhower ikke noe poeng i å innta en by til en høy pris bare for å gi den tilbake senere. Ike ble dessuten stadig mer ivrig etter å bruke ressurser på å sikre de bayerske Alpene, hvor Hitlers berømte Berchtesgaden lå, og hvor man antok at de trofaste ville trekke seg tilbake. Av disse grunnene var Berlin ikke lenger i Eisenhowers sikte, og 28. mars telegraferte han til Stalin om dette.
Montgomery ble informert per telefon om avgjørelsen samme dag, og var rasende over å ha blitt fratatt sin sjanse, og klaget over Eisenhowers hode til Churchill, men amerikanerne forble uberørte. Den 31. mars bekreftet Eisenhower sine nye instrukser til Montgomery, og konkluderte: "Du vil legge merke til at jeg ikke nevner Berlin. Det stedet er for meg ikke blitt noe annet enn en geografisk plassering, og jeg har aldri vært interessert i disse. Mitt mål er å ødelegge motstanderens bakkestyrker og hans vilje til å gjøre motstand." I Eisenhowers øyne var Berlin blitt et politisk mål, ikke et militært.
På Marshalls oppfordring innså den øverstkommanderende også nødvendigheten av å holde hærene intakte, for etter Europa truet Japan. Men inntil avgjørelsen var akseptert av sovjeterne, holdt Eisenhower og Bradley endringen av oppdraget for seg selv. Den notorisk hemmelighetsfulle Stalin og hans Stavka (overkommando) tok seg god tid med å svare. De ventet på at Königsberg, hovedstaden i Øst-Preussen og dagens Kaliningrad, skulle falle til Rokossovskijs 2. hviterussiske front. Den 9. april falt byen, noe som gjorde det mulig for Stalin å flytte de ekstra troppene han trengte til østbredden av Oder mot Berlin, hvor de sluttet seg til frontene (sovjetiske armégrupper) til Zjukov og Konev, klare til å omslutte den tyske hovedstaden.
Eisenhower kunngjorde formelt endringen av målet for sine styrker først da han fikk beskjed om at det sovjetiske felttoget var i ferd med å begynne. På kvelden før felttoget, den 15. april, orienterte han sine hærsjefer om at Montgomerys 21. armégruppe skulle sette kursen mot Bremen, Hamburg og Kiel, Østersjøkysten og Danmark. Simpsons 9. armé skulle ta sikte på Magdeburg ved Elben, mens den amerikanske 1. arméens mål skulle være Leipzig. Pattons 3. armé skulle nå den tsjekkiske grensen og det østlige Østerrike, mens Devers' fransk-amerikanske 6. armégruppe skulle ta München, det sørvestlige Tyskland og det vestlige Østerrike. Siden den gang har Berlin-spørsmålet blitt debattert og forvrengt i stor grad gjennom den kalde krigens briller. James M. Gavin fra 82. divisjon, som hadde planlagt å gå ned med sin luftbårne divisjon, lot seg aldri overbevise og argumenterte flere ganger offentlig og i sin selvbiografi med den provoserende tittelen "On Berlin" fra 1979, På vei til Berlin"Jeg har aldri klart å overbevise meg selv om hvorfor vi ikke inntok det."
Stephen E. Ambrose, Antony Beevor og Max Hastings, blant mange andre, har

George C. Marshall (til høyre) hilser på amerikanske soldater i Belgia, 22. oktober 1944

hevdet at det var riktig å unngå den tyske hovedstaden. Ved å droppe maratonsprinten mot byen unngikk man en utilsiktet øst-vest-konfrontasjon som ville ha gitt næring til Stalins mistenksomhet, og man erkjente at sovjeterne, som allerede befant seg ved Oder og 48 kilometer fra dens hjerte, sannsynligvis alltid ville vinne ethvert kappløp mot hovedstaden. Selv Churchill, som hadde protestert høylytt mot byttet, innså snart det kloke i å telegrafere til utenriksminister Anthony Eden: "Det ser ut til at de vestallierte ikke umiddelbart er i stand til å tvinge seg inn i Berlin. Russerne har 2,5 millioner soldater på motsatt side. Amerikanerne har bare sine spydspisser, la oss si 25 divisjoner, som dekker en enorm front og på mange punkter allerede er engasjert."
Bakholdsangrep
Et av de områdene som skulle fortsette å gjøre motstand, var Bautzen, en kompakt og vakker middelalderby som var gruppert rundt katedralen fra 1400-tallet, og som fortsatt var omkranset av gamle murer og tårn. Byen, som lå på et høydedrag med utsikt over elven Spree nær den polsk-tyske grensen, hadde allerede vært vitne til et Napoleon-slag i 1813, og i slutten av april 1945 skulle byens 40 000 innbyggere, som var fylt opp av flyktninger på flukt fra Den røde armé, overvære Wehrmachts motangrep mot 1. ukrainske front. De fremrykkende hordene besto av en massiv, kamphærdet sovjetisk formasjon ledet av Ivan Konev, som ofte hadde stått i spissen for hele østfronten og nå ledet an i angrepet mot Berlin.
På dette stadiet av krigen var de sovjetiske landstyrkene gigantiske dampvalser som knuste alt som kom i deres vei på grunn av det store antallet tropper, stridsvogner og artilleri. På vei mot Bautzen var den underordnede 2. polske folkearmé, 90 000 mann sterk og ledet av Karol Swierczewski, som rekrutterte etniske polakker som var fordrevet fra hele Sovjetunionen og tvunget - fordi de ikke hadde noe annet valg - til å kjempe for Stalin. Swierczewski var en gammel bolsjevik av polsk avstamning som hadde tilbrakt livet som en hensynsløs håndlanger for Stalin, og som en gang hadde hatt kommandoen over antifascistiske tropper i den spanske borgerkrigen.
De fem infanteridivisjonene og panserkorpsene i den polske formasjonen rykket østover langs den 112 kilometer lange Reichsstrasse 6 fra Görlitz via Bautzen til Dresden for å sikre Konevs sørlige flanke. Etter å ha underkuet nabobyene med letthet, nådde de frem til og omringet Bautzen midt i byen, erklærte en festung (festning) av Hitler, og hvis overgivelse ville innebære en dødsdom for kommandanten. Denne offiseren, den 47 år gamle oberst Dietrich Höepke, ledet rundt 3000 Volkssturm, Hitlerjugend, en

"sovjetiske landstyrker var gigantiske dampvalser som knuste alt på sin vei på grunn av den rene og skjære tyngden av antall"

En ødelagt tysk stridsvogn ligger i en elv ved siden av en ødelagt stormkanon

Marskalk Ivan Konev (t.h.) konfererer med marskalk Pavel Rotmistrov (sjef for Den røde armés panserdivisjoner) mens han står på en observasjonspost

straffekompani fra 4. armé og deler av 1244. grenaderregiment, forsterket av 200 logistiske tropper fra Franz Roestels 10. SS-divisjon "Frundsberg", som hadde kommandoen fra sitt hovedkvarter i 1400-tallsslottet Ortenburg, med utsikt over byen.
Disse mennene kjempet som løver, og hadde sperret av byen med veisperringer i hver eneste gjennomfartsvei, mens hver eneste trange gate var full av maskingeværer og panservernvåpen i de øverste etasjene. Men etter to dager med voldsomme bykamper og intense hus-til-hus-kamper hadde menn fra 7. mekaniserte korps under Swierczewskis overordnede kommando stormet seg inn i sentrum, slik de hadde gjort i utallige andre byer.
Men plutselig, fra klokken 13.00 den 21. april, ble angriperne rammet av krigens siste tyske offensiv. Fra sørøst rykket erfarne stridsvogn- og infanteridivisjoner fra general Fritz-Hubert Gräsers 4. panserarmé, som hadde hele 62 stridsvogner og 293 selvdrevne kanoner, frem mot nordvest og skar gjennom de dårlig forsvarte polske kommunikasjonslinjene øst for Bautzen. De hadde samlet seg i all hemmelighet i fjellene og skogene i sør, så motstanderne feie forbi og ble ikke lagt merke til av Swierczewski, som skyndte på sine menn langs Reichsstrasse for å komme seg til Dresden.
Under Gräsers kommando sto to erfarne panserdivisjoner: Hermann von Oppeln-Bronikowskis 20. panserdivisjon og Max Lemkes Hermann Göring-divisjon, tøffe veteraner fra Nord-Afrika og Italia.
Disse ble forsterket av to mekaniserte formasjoner: Hermann Schulte-Heuthaus' "Brandenburg" og en andre divisjon av Hermann Görings pansergrenaderer under ledelse av Erich Walther. Ytterligere avdelinger kom fra Max Sachsenheimers 17. infanteri og restene av Hans-Ernst Kohlsdorfers 545. Volksgrenadier. I tillegg til panser besto denne styrken av 50 000 mann og 600 artilleripjäser, en imponerende samling for Wehrmacht i et hvilket som helst teater i 1945. Målet var å stanse Konevs fremrykning, bryte gjennom til Berlin og holde den lenge nok til å overgi byen til de vestallierte. De hadde drastisk mangel på drivstoff, og det var et håpløst håp, for de visste ikke at Eisenhower hadde endret planene sine og nektet å nærme seg rikets hovedstad.
Likevel hadde Gräser gjennom god rekognosering av slagmarken oppdaget et 48 kilometer langt gap mellom de fremre polske elementene og deres baktropper, som også var grensen mellom polakkene og den sovjetiske 52. armé i nord. Gräser hadde lært at den beste måten å trenge gjennom en motstanders front på var å utnytte grensene mellom enhetene, og han beordret sine panserstyrker - etterfulgt av infanteri - inn i den forsynte åpningen. De ble ledet av den fargerike Oppeln-Bronikowski, en veteran fra Normandie, en utmerket rytter og ivrig militærhistoriker. Oppeln-Bronikowski inspirerte sine underordnede med historier om hvordan Wellington hadde brukt nettopp et slikt mellomrom blant sine motstandere til å vinne slaget ved Salamanca i 1812, og Oppeln-Bronikowski beordret pansertroppene sine til å skyte gjennom åpningen.
Med få tyske maskiner brukte den 20., som hadde tilbrakt hele sitt liv på østfronten, store mengder erobret sovjetisk panser, panservernkanoner og infanterivåpen, noe som ga dem et forsprang når det gjaldt å lure motstanderne lenge nok til å bryte gjennom. Støttet av et siste angrep med Junkers 87G og Stukaer bevæpnet med et par panservernkanoner på 37 millimeter (1,5 tommer), overveldet Oppeln-Bronikowskis menn det sovjetiske 48. geværkorpset fullstendig og drepte generalmajor M. K. Puteiko fra 254. geværdivisjon. Swierczewski, som sjonglerte sin militære karriere med et avhengighetsforhold til vodka, brukte altfor lang tid på å innse alvoret i situasjonen og det kaoset som hadde oppstått blant hans etterfølgende formasjoner, som var blitt tatt på fersken.
En del av troppene hans var rekrutter som var nye i kamp, innrullert fra nylig gjenerobrede polske sektorer, og offiserene var like uerfarne og fåtallige. En annen sjef, Aleksander Waszkiewicz, fra den polske 5. divisjon, omkom også, og den medfølgende 16. stridsvognbrigade ble tilintetgjort, med tap av 100 stridsvogner, og bare noen få av de 1300 mannskapene overlevde. Begge sider var klar over hverandres grusomme rykte, og begikk krigsforbrytelser. Mens sovjeterne 22. april brente nesten 200 Volkssturm til døde i en låve, drepte tyske tropper samme dag personalet og sårede på et polsk feltsykehus i en handling som ikke hadde noen sammenheng med dette.
I dette øyeblikket brøt Oppeln-Bronikowskis panserinfanterister og 300. brigades stormkanoner gjennom for å avlaste forsvarerne av Bautzen og de omkringliggende landsbyene. Etter seks dagers beleiring var det bare 400 mann igjen, deriblant den fryktløse Höepke. Andre tropper klarte å legge seg i bakhold for den polske 9. divisjon og ta dens sjef, oberst Alexander Laski, til fange. Den 23. april avbrøt Swierczewski fremrykningen i siste liten, og trakk tilbake store deler av styrken for å tette bruddet. Han beordret panserkorpset sitt og 8. infanteridivisjon ut av Dresden for å støtte kampen bak seg. Hans overordnede, Konev, var rasende over tilbakeslaget og sendte stabssjefen Ivan Petrov og operasjonssjefen Vladimir Kostylev for å vurdere situasjonen. På deres anbefaling ble Swierczewski avløst på grunn av inkompetanse, og Kostylev overtok hans plass. Deretter sendte Konev motvillig åtte divisjoner fra sin egen fremrykning pluss 2. luftarmé for å forsterke den polske sektoren.
Den 26. april, da Konevs forsterkninger var på plass i nord og blokkerte enhver videre utnyttelse av Wehrmachts fremspring, og hovedfokuset i kampene utelukkende var rettet mot Berlin, 241 kilometer unna, stilnet kampen om Bautzen og dens omland av. Den 1. ukrainske fronten hadde imidlertid blitt tvunget til å avbryte offensiven mot Dresden, som - i likhet med Bautzen - falt i hendene på Den røde armé først den 9. mai. Forsinkelsen gjorde det mulig for tyske enheter, inkludert Oppeln-Bronikowskis panserstyrker, lastet med etternølere og flyktninger, å rykke vestover mot de amerikanske linjene. Höepke klarte å unnslippe, men da landet hans lå i ruiner, begikk han selvmord kort tid etter.
Da hadde de polsk-sovjetiske styrkene mistet hele 18 323 drepte, sårede eller savnede, pluss 250 stridsvogner, i Wehrmachts siste seier noensinne. På grunn av umuligheten av å føre gode registre i rikets siste glør, var det bare mulig å anslå de totale tyske tapene til 6500, mens universitetet i Leipzig senere beregnet at 716 sivile som var fanget i kampsonen, hadde omkommet. Under den østtyske kommunisttiden ble det reist minnesmerker rundt Bautzen til minne om "frigjøringen" av de kameratlige polakkene, og en JS-2-stridsvogn som angivelig hadde deltatt i slaget, ble fraktet tilbake til Kraków, hvor den fortsatt står. Selv om Gräsers 4. panserarmé ikke nådde sitt operative mål om å nå Berlin, oppnådde den en bemerkelsesverdig seier mot sin mye større motpart og oppnådde den enda viktigere bieffekten at titusener av soldater og sivile kunne nå vestover.
En mirakuløs flukt
Samtidig foregikk det et annet, større slag på Konevs nordflanke, med Halbe som sentrum. Den lille bygda lå i den nordvestlige utkanten av Spreewald, et stort skogsområde på 2590 kvadratkilometer med dårlige veier og gjennomskåret av vannveier og myrer midt mellom Dresden og Berlin.
Dette var tilfluktsstedet for Theodor Busses 9. armé, som lenge hadde vært et turistmål, etter at den forgjeves hadde forsvart Seelow-høydene mot Zjukovs 1. hviterussiske front. Busse, en gammel østfrontmann som hadde blitt utnevnt så sent som 20. januar, hadde blitt knust ved Seelow i perioden 16.-19. april, den siste forsvarbare stillingen før Berlin, og var ti ganger så mange som Zjukovs langt overlegne formasjon. Under sterkt press hadde hans 9. armé blitt fragmentert, med noen enheter fanget i nord, andre beordret inn i hovedstaden, og en rest under kommandanten tvunget til å trekke seg 97 kilometer sørvestover til dekning av Spreewald, nær Frankfurt an der Oder.

Tyske flyktninger fører en vogn gjennom Spreeskogen, 1945

Hitlers hjem i Berchtesgaden ble utslettet av allierte bombefly. Man hadde fryktet at hans innbitte tilhengere ville trekke seg tilbake hit for å fortsette krigen

Men i en tid med flytende frontlinjer og lite tilgjengelig kampetterretning ble Busses styrker klemt mellom Konevs menn i sør og Zjukovs formasjon i nord, selv om begge de sovjetiske formasjonene først og fremst var opptatt av å omringe Berlin. Plaget av sovjetisk luftmakt, som de hadde lite forsvar mot bortsett fra under løvverket i Spreewald, og med raskt minkende lagre av drivstoff, ammunisjon og rasjoner, hadde Busses hær krympet fra 110 000 i begynnelsen av april til rundt 80 000, med 79 panservogner og 150 andre pansrede kjøretøyer.
Men sikkerheten i Spreeskogen var illusorisk. Innsjøene, skogene, kanalene og myrene bremset bevegelsene og gjorde det mulig for Konev å omringe området raskt, slik at Busses menn ble trengt inn i et område uten taktisk verdi og med få utganger. Det var den 22. april at Hitler ble rasende da han innså at Busse ikke ville komme ham til unnsetning, selv om 9. armé i realiteten ikke kunne rykke nordover uten å bli utslettet. Dette var øyeblikket da Føreren erklærte krigen for tapt, nektet å fly sørover til Bayern slik alle hadde antatt, og kunngjorde at han ville bli i Berlin til siste slutt og deretter ta livet av seg. Den 26. april, da han delvis hadde kommet til sans og samling (men ikke til fornuft), ga Hitler i en siste, uvirkelig ordre Busse beskjed om å slutte seg til Walther Wencks 12. armé lenger vest og bryte beleiringen av Berlin.
Busse forsøkte å bryte ut to ganger natt til 25. og 27. april fra en stilling som stadig krympet, som en ballong som sakte tømmes for luft. Med det sovjetiske 2. gardekavalerikorpset av sabelbevæpnede ryttere i aktivitet bak sine egne linjer, og med 12 000 drepte i løpet av fire dagers kamper, lyktes et tredje masseutbrudd natt til 28. april da hans menn trengte gjennom linjene til 50. gardegeværdivisjon ved Halbe, som i praksis ble et nåløye som alle overlevende måtte passere gjennom. De som slapp unna, hadde som mål å slutte seg til restene av 12. armé 80 kilometer vestover, i nærheten av Beelitz, sørvest for Berlin.
Først måtte de imidlertid krysse hovedmotorveien Berlin-Dresden (dagens E55), der sovjeterne hadde lagt ut en rekke bakholdsangrep, og mange av de rømte soldatene ble pågrepet. Fremgangen langs Halbe-Beelitz-korridoren gikk langsomt, og disiplinen ble raskt svekket etter hvert som Zjukovs og Konevs formasjoner bombarderte hver sin flanke med artilleri og Katjusja-raketter. Medlemmer av SS og Wehrmacht begynte snart å slåss mot hverandre, og de beskyldte hverandre for å hjelpe sine egne, mens de nektet å hjelpe sine landsmenn med å flykte.
Tony Le Tissiers Slaughter at Halbe (2007) forteller at brennende deler av Spreewald og omkringliggende kratt var blitt satt i brann av granater, noe som hjalp noen tyskere, men hindret andre, som ble desorienterte og forvillet seg inn i de sovjetiske linjene. Like mange ble såret av tresplinter som av glødende metall, og Busses menn hadde for travelt med å sette opp kanonstillinger og besvare ilden. Konev lyktes spesielt godt med å splitte Busses kolonner i mindre segmenter og overmanne dem i isolerte lommer. Likevel kjempet en hovedformasjon på rundt 25 000 mann, med 4. gardepanserarmé i hælene, seg videre til Beelitz.
Der konfererte de to hærsjefene, og i stedet for å rykke 48 kilometer nordøstover til Berlin, slik Hitler hadde beordret, bestemte de seg for å få så mange av sine folk som mulig over i amerikanske hender vest for Elben. Etter å ha krysset den delvis ødelagte broen ved Tangermünde overga de seg til den amerikanske 102. infanteridivisjon på vestbredden mellom 4. og 7. mai.
Som Antony Beevor observerte i Berlin: The Downfall (2002): "Den mest forbløffende delen av historien er ikke antallet som døde eller ble tvunget til å overgi seg, men de 25 000 soldatene og flere tusen sivile som lyktes i å komme seg gjennom tre linjer med sovjetiske tropper."
De etterlot seg imidlertid 24 000, som senere ble begravet på Halbe Waldfriedhof, og ytterligere 16 000 var savnet, og da var riket deres så godt som dødt.

Tyske tropper overgir seg til noen amerikanske soldater. Da de innså at krigen var tapt, var tusenvis i Wehrmacht desperate etter å unngå sovjetisk fangenskap

Etter hvert som de allierte nærmet seg Berlin, ble Nazi-Tyskland stadig mer avhengig av Volkssturm-krigere, mange av dem unge og uerfarne

på utkikk etter fare
Mars 1945
Tyske soldater bemanner en luftvernkanon på en vei på Oderfronten, ikke langt fra grensen til Polen. To måneder tidligere hadde sovjeterne satt inn rundt 5000 fly da de utløste Weichsel-Oder-offensiven.

de siste dager

OF

hitler

I januar 1945 flyttet Adolf Hitler og hans øverste medarbeidere permanent inn i sin underjordiske bunker. Dette var begynnelsen på slutten, men hva skjedde egentlig i de siste månedene under Berlin?

ord Jonathan Trigg

dolf Hitler - Nazi-Tysklands fører - var en nomade. Fra han kom til makten i 1933 og gjennom alle krigsårene, var han en diktator uten fast tilholdssted. Offisielt holdt Hitler til i rikskanselliet i Berlin, men etter hvert som krigen skred frem, reiste han rundt i Europa, holdt seg borte fra hovedstaden og slo seg ned i et av sine 20 førerhovedkvarterer (Führerhauptquartiere).
Favorittene hans var Berghof nær Berchtesgaden i Bayern og Wolfsschanze i Øst-Preussen. Men da krigen vendte seg mot Tyskland høsten 1944, flyttet han til Ørneredet (Adlerhorst) i nærheten av Bad Nauheim i Hessen for å planlegge og overvåke sin siste rolle som terningspiller i vest: Unternehmen Herbstnebel (Operasjon Høsttåke), Ardenneroffensiven som skulle bli berømt som Ardennerslaget.
Da angrepet - og søsteroffensiven Nordwind i sør - mislyktes, gjorde Hitler og hans følge sitt siste trekk under krigen da de satte kursen nordøstover og ankom Berlin 16. januar 1945. Der bestemte Hitler seg for ikke å slå seg ned i sin såkalte Führerwohnung (førerleilighet) i øverste etasje i rikskanselliet, men valgte i stedet et kompleks av kontorer, tunneler og lagerrom som var blitt bygget nesten ni meter under kanselliets hage - Führerbunker.
Bunkeren
Da Hitler gikk ned trappene gjennom det øvre nivået - Vorbunker - og gjennom ståldøren ned i det nyere, nedre nivået, var det få av de rundt 30 medarbeiderne som fulgte ham, som kunne ane at dette ville bli diktatorens siste tilfluktssted. Han ville ikke forlate det i live.
Allerede i begynnelsen sov Hitler bare i bunkeren, og om ettermiddagene gikk han opp til den daglige militære toppkonferansen i kansleriet. Der, omringet av sine høyere offiserer, ble han orientert om den siste utviklingen på frontene i vest, øst og Italia. Nyhetene var dårlige - Den røde armés Weichsel-offensiv hadde blitt innledet 12. januar og rykket stadig lenger vestover. Den 2. februar nådde sovjeterne elven Oder, bare 69 kilometer fra Berlin. Mindre enn fjorten dager senere kapitulerte restene av garnisonen i Budapest, og Dresden, Sachsens arkitektoniske juvel, ble brannbombet av RAF og lagt i aske.
Mars bød på mer av det samme: Hitler beordret en storoffensiv i Ungarn for å forsøke å sikre landets sårt tiltrengte oljefelter, men til ingen nytte; tyskerne mistet tusenvis av menn og hundrevis av panservogner uten å oppnå noe som helst.
Over i vestøst nådde John W. Leonards amerikanske 9. panserdivisjon Rhinen ved Remagen og fant den massive Ludendorff-broen intakt. Da de erobret den, gikk angloamerikanerne inn i hjertet av Nazi-Tyskland. Montgomery krysset nordover fjorten dager senere, og i løpet av få dager var Walter Models Heeresgruppe B (Heeresgruppe B) omringet i Ruhr-lommen. De alliertes våroffensiv i Italia brøt fronten der og tvang tyskerne til en hals over hode-retrett.
Hitler, den narkomane
Hitlers fysiske og psykiske helse var nå under sterkt press. Heinz Guderian, sjefen for hærens generalstab, var sjokkert over hvordan hans en gang så formidable leder så ut:
"Hele venstre side av kroppen hans skalv ... Han gikk klossete, bøyde seg mer enn noen gang, og bevegelsene hans var både rykkvise og langsomme. Han måtte få en stol skjøvet under seg når han ville sette seg ned."
Han hadde alltid vært utsatt for voldsomme humørsvingninger, og hans raseriutbrudd ble stadig mer utpreget. En operasjon i september for å fjerne en polypp på stemmebåndene hadde skadet stemmen hans, og hørselen var ikke helt restituert etter bombeeksplosjonen 20. juli 1944, som nesten hadde drept ham. Omgitt av leger fortsatte tilstanden hans å forverres. Hans personlige lege, Karl Brandt, en SS-offiser som var ansvarlig for eutanasiprogrammet T4, ble i økende grad satt på sidelinjen av en annen SS-legeludwig Stumpfegger, og hans uhyggelige sjef, Theodor Morell.
Morell, som var sykelig overvektig og hadde et tvilsomt rykte som kvakksalver, utøvde en stadig mer

A

Hitlers siste dager

han behandlet diktatoren med en mengde av over 70 forskjellige stoffer, blant annet metamfetamin, kokain og opioider. Etter en ny injeksjon - noen ganger tok han rundt 20 om dagen - erklærte nazidiktatoren at han var frisk og opplagt, men på lang sikt var helsen og dømmekraften hans i ferd med å falle fra hverandre.
Da Berlin ble bombet nesten daglig i mars, flyttet Hitler konferansene sine fra kansleriet og ned i bunkeren, og han våget seg sjelden over bakken, bare av og til gikk han en tur med sin elskede schäfertispe Blondi i kansleriets hage. Forbindelsen til omverdenen var nå i beste fall tynn. De eneste nyhetene han fikk, var via besøkende, gjennom bunkerens telefonsentral eller fra radioen, der han nå i økende grad hørte på BBC - en forbrytelse han hadde bestemt at skulle straffes med døden i Det tredje riket.
Livet under jorden
Livet i bunkeren var tryggere enn i den sønderbombede byen ovenfor, men det var likevel ganske dystert. Under grunnvannsspeilet var fukt et reelt problem, og kondensvann dryppet nedover betongveggene. Dieselgeneratorer sørget for strøm og lys, i tillegg til at de drev pumpene som var nødvendige for å hindre at stedet sakte ble oversvømt. Luften var stinkende og fuktig, og den utilstrekkelige ventilasjonen førte til en klaustrofobisk og innestengt atmosfære, som ble forverret av den konstante summingen fra generatorene, som forårsaket hodepine og kvalme hos mange av de ansatte.
Blant de ansatte var en rekke sekretærer som Traudl Junge og Gerda Christian, telefonoperatører som SS-Oberscharführer (sersjant) Rochus Misch, Hitlers sykepleier Erna Flegel og hans østerrikske kokke, Constanze Manziarly. I bunkeren var også noen av Førerens ledende medarbeidere stuet sammen, deriblant partisekretæren Martin Bormann.
Rikets nært forestående sammenbrudd, Hitlers svekkede helse og Morells omsorg for Hitler påvirket førerens dømmekraft. Han var aldri glad i å ta imot råd fra sine militære eksperter, og han nektet i økende grad å lytte til advarslene eller følge forslagene deres. I stedet ble han ofte rasende, som Guderian husket da han gjentok kravet om at de 200 000 soldatene som var fanget i Kurland-lommen i Latvia, skulle evakueres sjøveien tilbake til Tyskland for å kjempe i forsvaret av landet:
"Med knyttede never, røde kinn av raseri, skjelvende i hele kroppen sto mannen der foran meg, ute av seg av raseri og hadde mistet all selvbeherskelse ... Han skrek nesten, det virket som om øynene var i ferd med å sprette ut av hodet på ham, og blodårene sto ut av tinningene hans...", sier Guderian. Det verste skulle komme.
La Tyskland brenne!
Nihilismen og barbariet som lå til grunn for nazismen, manifesterte seg 19. mars med utstedelsen av et dekret med tittelen Ødeleggelsestiltak på riksterritoriet - også kalt "Nero-dekretet". I dekretet erklærte en hevngjerrig Hitler: "Jeg beordrer derfor at alle militære transport- og kommunikasjonsanlegg, industrianlegg og forsyningsdepoter, så vel som alt annet av verdi på rikets territorium, som på noen måte kan brukes av fienden umiddelbart eller innen overskuelig fremtid til å fortsette krigen, skal ødelegges."
Ansvaret for dette massive programmet for bevisst vandalisme ble gitt til Hitlers tidligere favorittarkitekt og nå øverste sjef for rustningsproduksjonen, Albert Speer. Speer sto foran sin leder og formante ham til å ta til fornuft og spare Tyskland for ytterligere smerte:
"Når det gjaldt rustninger, var krigen tapt.. Jeg sa rett ut til ham at krigen vil være over i løpet av fire eller seks uker ... og at det nå er nødvendig å gjøre alt for å hjelpe det tyske folk i denne situasjonen."
Hitlers svar var ettertrykkelig: "Hvis krigen går tapt, vil også nasjonen gå til grunne ... Det er ingen grunn til å tenke på grunnlaget for selv den mest primitive eksistens lenger ... Nasjonen har vist seg svak ... Dessuten er de som blir igjen etter slaget, av liten verdi, for den gode viljen har falt."
Speer var fullstendig lamslått. Han innså at Nero-dekretet ville påføre en allerede utslitt tysk befolkning umåtelige lidelser, og bestemte seg for ikke å adlyde det: "Jeg ga

"Livet i bunkeren var tryggere enn i den sterkt bombede byen ovenfor, men det var likevel ganske dystert."

2x © Alamy

Med sterkt utvidede pupiller, en sterkt neddopet Hitler avbildet bare dager før sin død

På et av de siste fotografiene som noensinne er tatt av ham, deler Hitler ut tapperhetsmedaljer til tenåringsmedlemmer av Hitlerjugend

hitlers siste dager

inne i fÜhrerbunker

Hitlers siste gjemmested var bombesikkert og eksplosjonssikkert, men det kunne ikke skjerme diktatoren fra katastrofen som var i ferd med å innhente hovedstaden hans

Den første fasen av bunkerkonstruksjonen, Vorbunker, ble opprinnelig bygget som et tilfluktsrom for rikskanselliet, og ble gravd ned 1,5 meter under en kjeller i den gamle kansellibygningen og sto ferdig i 1936 - samme år som sommer-OL i Berlin ble arrangert. Da de angloamerikanske styrkene bombet Berlin hyppigere etter hvert som krigen skred frem, ble det besluttet å bygge et langt større og sikrere nivå: Führerbunker. Denne skulle være forbundet med Vorbunker med en ståldør og en trapp, men skulle ha et rundt tre meter tykt betongtak og bestå av 30 rom som forgrenet seg fra en lang korridor. Flere av rommene var til personlig bruk for Hitler og Eva Braun, blant annet en stue, et arbeidsværelse (der det hang et stort portrett av den prøyssiske kongen Fredrik den store), et soverom for Braun og et annet for Hitler. Kommunikasjonen med omverdenen foregikk via et telefonsentralbord, en telexmaskin, et militært radioapparat med antenne som gikk til overflaten, og via personlige budbringere. Ventilasjonen var ikke særlig god, og i kombinasjon med fuktigheten var atmosfæren i bunkeren både klaustrofobisk og deprimerende. Til tross for sin størrelse var bunkeren overfylt, særlig mot slutten, da Joseph og Magda Goebbels og deres seks barn ankom.

Til hagen
Etter hans instrukser ble Hitlers og Brauns lik ført via denne utgangen inn i kanselliets hage for å bli brent kort tid etter at likene ble funnet i hans arbeidsværelse.

briefingrommet
Det var fra dette rommet Hitler og hans øverste embetsmenn planla og la frem ordrer for de siste månedene av krigen.

hitlers rom
Dette sparsomt innredede rommet fikk møbler fra kanselliet rundt februar, da bunkeren ble førerens permanente oppholdssted.

Hitlers lege
Dette var kvartalet for Hitlers livlege, opprinnelig Ernst-Robert Grawitz, som begikk selvmord i april. Han ble erstattet av Ludwig Stumpfegger.

arbeidsværelse
I Hitlers arbeidsværelse hang det et oljemaleri av Fredrik den store. Det var i dette rommet han og Eva Braun begikk selvmord kort tid etter at de hadde giftet seg.

venterommet
Dette var det nederste nivået i bunkeren, beskyttet av et ekstra sikkerhetsnivå. Her ventet de ansatte på å få tilgang til sine overordnede.

© Getty Images

3x © Getty Bilder

Da de tyske styrkene var desimert, ble Hitlerjugend satt i aksjon mot den sovjetiske fremrykningen

Nazistenes propaganda beordret Folkets storm til å kjempe for "frihet og liv"

Tre medlemmer av Det tredje rikets siste forsvar, Volkssturm (Folkestormen), bevæpnet med Panzerfaust panservernvåpen

De tyske styrkene som forsvarte Berlin, overga seg til Sovjetunionen 2. mai 1944

slaget om berlin, 1945

Den sovjetiske innmarsjen i Berlin begynner med fire dagers kamper mot det tyske forsvaret på Seelow Heights. En million sovjetiske soldater overvelder til slutt den tyske IX. armés 110 000 mann.  16. april 1945

Berlin bombarderes til byen kapitulerer. Det er også Adolf Hitlers 56-årsdag, som han markerer i bunkeren sin mens bombene faller over byen.  20. april 1945

Under ledelse av marskalk Georgij Zjukov begynner 1. hviterussiske front å rykke inn i de østlige forstedene, mens marskalk Ivan Konevs 1. ukrainske front kommer inn fra nord. Hitler begynner å planlegge et svar.  21. april 1945

Hitler får vite at planene hans ikke kan gjennomføres, og erklærer krigen for tapt, men forplikter seg til å bli i Berlin helt til slutten. En triumferende Stalin gir sine siste angrepsordrer til Zjukov og Konev.  22. april 1945

De sovjetiske styrkene fortsetter å omringe Berlin, rykker lenger og lenger inn i hovedstadens forsteder og avskjærer samtidig den tyske IX. armé fra byen 23. april 1945

XII. armé forsøker å sette i gang en motoffensiv mot de sovjetiske styrkene, men uten å lykkes. Forsøkene hindres av vedvarende bombing fra RAF, som bremser fremdriften.  24. april 1945

ordre om å motsi Hitlers strenge ordre om å ødelegge alt."
Hitler var nå så fjernt fra virkeligheten at han ikke visste at dekretet var blitt brutt før Speer innrømmet det for ham under sitt siste besøk i bunkeren i slutten av april.
Den 12. april ringte Joseph Goebbels, den diminutive propagandaministeren og gauleiter (nazistenes guvernør) i Berlin, til sjefen sin: "Min Fører, jeg gratulerer deg! Roosevelt er død. Det står skrevet i stjernene at andre halvdel av april vil bli vendepunktet for oss." Wien falt til Den røde armé dagen etter, noe som fikk Goebbels til å bemerke: "Kanskje skjebnen igjen har vært grusom og gjort oss til narr."
Det skulle ikke bli noe brudd mellom den store alliansen som sto overfor Nazi-Tyskland. Truman avløste FDR som amerikansk president, og krigen mot riket fortsatte.
Noen dager senere innledet Sovjet sin siste offensiv i krigen. Fra brohodene ved Oder-elven angrep 2,5 millioner sovjetiske soldater og 6 250 stridsvogner, støttet av 7 500 fly og nesten 42 000 kanoner, knuste en tysk styrke på under 250 000 mann med færre enn 1 000 panservogner og en håndfull fly. Til å begynne med holdt de angrepet tilbake på de befestede Seelowhøydene, men presset ble snart for stort, og den tyske fronten brast. Theodor Busses niende armé og de 90 000 gjenlevende mennene var omringet i Halbe-lommen sørøst for Berlin. Den 17. april oppløste Walter Model armégruppe B i Ruhr og frigjorde dens 300 000 mann fra tjeneste. Den organiserte motstanden i vest kollapset mer eller mindre. Goebbels gikk ut i eteren og skjelte ut både Model og hans tidligere tropper som "die verräterische Ruhrarmee" (den forræderske Ruhr-hæren). Model - så lenge Hitlers brannmann, generalen som hadde fulgt Førerens ordre uten å stille spørsmål - henvendte seg til sine tre siste gjenværende stabsoffiserer og erklærte: "Jeg tror oppriktig at jeg har tjent en forbryter. Jeg ledet mine soldater med god samvittighet ... men for en kriminell regjering." Model skulle skyte seg selv fire dager senere.
Den 20. april feiret Hitler sin 56-årsdag med å ta sin siste tur til overflaten, der han ble fotografert for siste gang mens han delte ut jernkors til en håndfull patetisk unge Hitlerjugend-gutter for deres tapperhet i kampen mot russiske stridsvogner. Samme ettermiddag var han også vertskap for den siste militære briefingkonferansen der de gjenværende hovedaktørene i nazistaten deltok. Rundt ham samlet det seg et knippe av de beryktede: Hermann Göring, sjef for Luftwaffe og Hitlers utpekte etterfølger; Heinrich Himmler, byråkrat og morderisk sjef for SS og Gestapo; Joachim von Ribbentrop, den nå ignorerte nazistiske utenriksministeren; Goebbels, Speer, Bormann, Hitlers øverste adjutant, general Wilhelm Burgdorf, og sjefene for alle de tre væpnede tjenestene. Heinz Guderian var ikke til stede, for etter litt for mange krangler med Føreren hadde han blitt sendt på "permisjon" og erstattet av den militære grisen general Hans Krebs.
Under konferansen ble Hitler gjentatte ganger oppfordret av de forsamlede pampene, hvorav flere hadde kjent ham siden begynnelsen, til å forlate Berlin mens han ennå kunne og fortsette kampen utenfor byen. Han nektet. Da konferansen var over, og Berlin var i ferd med å bli omringet, flyktet flertallet av deltakerne fra hovedstaden og overlot nazidiktatoren til sin egen skjebne.
Dagen etter beordret Hitler SS-Obergruppenführer Felix Steiner - sammen med Paul Hausser, en av de opprinnelige arkitektene bak Waffen-SS (det væpnede SS) og nå øverstkommanderende

Hitler og hans adjutant Julius Schaub ser på ruinene av rikskanselliets spisesal etter at den ble bombet

Sovjetiske soldater fullfører omringingen av Berlin idet styrkene deres møtes og beveger seg gjennom S-Bahn-forsvarsringen. Alle ruter inn og ut av byen er nå under sovjetisk kontroll.  25. april 1945

Sovjeterne angriper Tempelhof flyplass like innenfor S-Bahn-ringen, mens andre styrker krysser elven Spree og kommer nærmere sentrum av byen. Det tyske forsvaret er nesten oppbrukt.  26. april 1945

Tempelhof flyplass, like sør for Berlin sentrum, blir inntatt, og den sovjetiske hæren står nå rundt 24 km fra Berlin sentrum, etter å ha rykket ytterligere frem andre steder i hovedstaden.  27. april 1945

Et sovjetisk angrep på Riksdagen begynner kl. 06.00 og pågår hele dagen, mens tyske kanoner skyter fra den tilstøtende Berlin Zoo. I mellomtiden gifter Hitler seg med Eva Braun. Litt senere samme dag begår de begge selvmord.  30. april 1945

Generalstabssjefen, general Krebs, forteller sovjeterne om Hitlers død og innleder kapitulasjonsforhandlinger. Goebbels, som ikke vil overgi seg, forgifter sin kone og sine barn før han begår selvmord.  1. mai 1945

Med Berlins betingelsesløse kapitulasjon og sovjetiske styrkers kontroll over størstedelen av byen er hovedstadens fall fullbyrdet. En uke senere følger den totale og betingelsesløse kapitulasjonen i Europa. 2. mai 1945

En forslått og demoralisert tysk soldat i ruinene av Reichskanzleramt

Denne sovjetiske propagandaplakaten fra 1942 erklærer "La oss sette vårt seiersflagg på Berlin"

av Armeeabteilung Steiner (Armeeabteilung Steiner) - til å angripe sørover fra sine stillinger for å ødelegge den sovjetiske knipetangen nord for Berlin. Hitler var overbevist om at hans lojale Waffen-SS ville komme til unnsetning, og brølte: "Enhver kommandant som holder tilbake troppene sine, mister livet." Steiner visste at hans lappeteppe av tropper var i stort mindretall og ville bli utslettet hvis de angrep, men han gjorde ingenting.
"Det er over! Krigen er tapt!"
Tilbake i bunkeren var Hitlers grep om virkeligheten i ferd med å løsne. De siste årene hadde han i økende grad overvurdert styrken til sine egne styrker og avfeid enhver motstridende oppfatning, og aldri hadde han gjort det mer enn nå, mens han ventet på angrepet fra Steiner, som han selvsikkert spådde ville redde ham og Det tredje riket, akkurat som helten Fredrik den store hadde blitt reddet av seirene ved Rossbach og Leuthen tilbake på 1700-tallet. Men det ble ikke noe Leuthen-mirakel.
Hitler var henvist til å flytte imaginære hærer rundt på kartet i briefingrommet sitt. Om morgenen den 22. april satt han bøyd over kartbordet og mumlet Steiners navn i det uendelige, mens han gjentatte ganger ba om oppdateringer om hvordan det illusoriske angrepet skred frem. Da ettermiddagskonferansen kom i gang, var det klart for en fortvilet Hans Krebs at Steiner ikke hadde satt i gang den forventede offensiven, og den smiskende Krebs hadde ikke noe annet valg enn å fortelle Hitler om det.
Briljant skildret av skuespilleren Bruno Ganz i filmen Undergangeksploderte Hitler i en tirade av krenkelser, beskyldte alle for å ha sviktet ham og øste ut sin avsky for sine generaler i særdeleshet. Etter en tre timer lang giftmaraton som gjorde alle innenfor hørevidde utmattet, brøt Hitler sammen og innrømmet for første gang at krigen var tapt, og at han planla å ta livet av seg selv.
Med Berlin omringet var Hitlers evne til å lede det som var igjen av Wehrmacht sterkt begrenset. Hans siste betydelige militære handling var å utnevne general Helmuth Weidling til å lede forsvaret av Berlin den 23. april. Samme dag fikk Hitler et telegram fra Göring om at hvis han ikke fikk svar fra Føreren innen kl. 22.00 samme kveld, ville han anta at han hadde mistet handlefriheten, og Göring ville overta som statsoverhode. Bormann overbeviste Hitler om at dette var et maktovergrep, og Hitler desavuerte sin tidligere venn, avsatte ham fra alle sine stillinger og truet ham med arrestasjon og henrettelse.
To dager senere møttes de amerikanske og sovjetiske styrkene for første gang på Elbens bredd ved Torgau - Nazi-Tyskland var blitt delt i to. I Berlin hadde Weidling ansvaret for rundt 80 000 mann, hvorav halvparten var restene av fire-fem armé- og Waffen-SS-divisjoner som var fanget i byen, og den andre halvparten var

3x © Getty Images

Seirende russiske soldater heiser det sovjetiske flagget over ruinene av Berlin

Bunkergjengens skjebne

Hitlers død ble etterfulgt av drap, selvmord og fluktforsøk som har gitt opphav til endeløse konspirasjonsteorier

Da krigen var tapt og deres elskede diktator død, fulgte de to generalene Wilhelm Burgdorf og Hans Krebs sin leders eksempel og skjøt seg selv i hodet. Hitlers kammertjener, Heinz Linge, og Førerens SS-adjutant, Otto Günsche, flyktet fra bunkeren og ble tatt til fange av Den røde armé, og det samme ble Rochus Misch, som dekket Krebs' og Burgdorfs hoder med lommetørklær etter selvmordene. Stumpfegger, Bormann, Hitlers pilot Hans Baur og den enarmede Hitlerjugend-lederen Artur Axmann (som hadde mistet et lem i kamp på østfronten), klarte å komme seg over Weidendammerbroen som en del av massefluktene, men Axmann ble tatt til fange og Stumpfegger og Bormann ble drept. Mangelen på bevis førte til flere tiår med historier om at Bormann på en eller annen måte hadde overlevd og flyktet til Sør-Amerika.
Traudl Junge kom seg ut av bunkeren og byen og overlevde. Det var imidlertid familien Goebbels' skjebne som var den dypeste tragedien. Han og kona Magda hadde seks barn: fem jenter og en gutt. Den eldste, Helga, var 12 år, mens den yngste, Heidrun, bare var fire. Moren og faren overtalte SS-legen Stumpfegger til å gi dem en morfinsprøyte for å slå dem bevisstløse. Da de var bevisstløse, knuste foreldrene cyanidkapsler i munnen på hver av dem - og drepte dem alle. Joseph og Magda begikk deretter selvmord i kansellihagen. Günther Schwägermann, Goebbels' SS-adjutant, fikk en vakt til å skyte flere skudd inn i likene for å forsikre seg om at de var døde. Deretter ble likene overhælt med bensin og satt fyr på, selv om mangelen på brensel på dette tidspunktet gjorde at de bare ble delvis brent.

Det halvbrente liket av Joseph Goebbels. etter å ha myrdet sine seks barn, begikk han og kona selvmord i kansellihagen

Ikke en eneste bygning var intakt i Berlin etter flere uker med bombardementer og harde kamper

En hjemløs tysk flyktning trøster sønnen sin i ruinene av Berlin, juni 1945

eldre Volkssturm-militsmenn og tenåringsmedlemmer av Hitlerjugend. Det kanskje merkeligste av alt i dette sammensuriet av forsvarere var tilstedeværelsen av et betydelig antall ikke-tyskere; blant rekkene til 11. SS Freiwilligen Panzergrenadier Division "Nordland" var det mange hundre nordmenn og dansker, og til og med et lite antall svensker. Den 24. april fikk de selskap av over 300 franskmenn fra SS-Brigadeführer Gustav Krukenbergs 33. Waffen-Grenadier-Division der SS "Charlemagne" (Französische Nr. 1). Disse frivillige ble motivert til å melde seg frivillig til Waffen-SS av en rekke faktorer, blant annet antikommunisme og pro-nazistiske følelser, og de kjempet til den bitre slutt.
Livet i bunkeren var nå enda mer surrealistisk, ettersom de som befant seg der, bare var tilskuere til katastrofen som utspilte seg over dem, mens byen ble nedkjempet og ytterligere redusert til ruiner. Det var nå trangt om plassen, og Goebbels flyttet inn sammen med sin kone Magda og deres seks barn. De fikk selskap av en kvinne som, til tross for at hun hadde vært Hitlers elskerinne i over ti år, hadde vært skjult for den tyske offentligheten: fotomodellen Eva Braun, som jobbet deltid.
Den 27. april oppdaget Hitler at Himmlers SS-representant, SS-Gruppenführer Hermann Fegelein, var savnet, og det ble satt i gang en leteaksjon etter mannen som var gift med Eva Brauns søster Gretl. Han ble funnet i leiligheten sin i Berlin i sivile klær og forberedte seg på å flykte fra byen, men ble arrestert og slept tilbake til bunkeren. Nesten paralytisk beruset ble han stilt for krigsrett, ført ut i kansellihagen og skutt. Samme kveld meldte BBC at sjefen hans, Himmler, Hitlers "der treue Heinrich" (den trofaste Heinrich), hadde vært engasjert i hemmelige fredsforhandlinger med de allierte. Hitler fikk et nytt raserianfall og beordret Himmler arrestert, anklaget for landsforræderi.
Amens en bønnfallende Fegelein ble henrettet, ble Henri Fenet, en fransk Waffen-SS-offiser som forsvarte byen, brakt til sin divisjons kommandopost for å få behandlet et alvorlig sår i beinet. Da Fenet forsøkte å gå tilbake til sine menn, spurte kommandanten hans, Gustav Krukenberg: "Hvor skal du?" Fenet svarte: "Tilbake til bataljonen."
"Ikke rør deg herfra, du kan ikke stå oppreist. Få ordrene dine bragt med bud, og bli her i hovedkvarteret."
Den bebrillede Fenet protesterte, men til ingen nytte. Mens kampene raste fra gate til gate, lyktes særlig de franske SS-soldatene i å stanse sovjetiske angrep med panserfauster. To av dem, François Apollot og Eugène Vaulot, fikk ridderkorset for sine bragder - selv om begge utmerkelsene selv om begge utmerkelsene ikke ble bekreftet på grunn av kaoset som hersket i byen. Wilhelm Weber, en tysk offiser som tjenestegjorde i den franske bataljonen, viste en kamerat et hull i en mur med utsikt over Wilhelmstrasse: "Se! Er det ikke vakkert!"
Han pekte på en sovjetisk T-34-stridsvogn som han nettopp hadde slått ut.
Endelig var det slutt!
Hitler var nå nesten helt avskåret fra omverdenen og spilte liten rolle i begivenhetene som utspilte seg over bakken. Nede i bunkerens dyp tok han beslutningen om å gifte seg med Eva. Etter en beskjeden bryllupsfrokost dikterte han sitt testamente til Traudl Junge, og utnevnte storadmiral Karl Dönitz som sin etterfølger som statsoverhode. Han var skeptisk til effekten av cyanidkapslene som Stumpfegger hadde delt ut, og fikk testet en av dem på hunden sin.
Om morgenen den 30. april informerte Weidling ham om at forsvaret av byen ville opphøre i løpet av de nærmeste timene, ettersom ammunisjonen tok slutt. Med sin siste kommando ga Hitler de gjenlevende forsvarerne tillatelse til å flykte. Deretter tok han farvel med staben og trakk seg tilbake til sitt arbeidsværelse sammen med Eva. Omtrent klokken 15.30 hørtes et enkelt skudd. Hitlers kammertjener, Heinz Linge, åpnet døren og så Hitler falle sammen i sofaen - Eva hadde tatt cyanid, og Adolf hadde skutt seg selv i hodet. Likene ble båret opp i hagen og brent. Mannen som hadde kastet verden ut i et inferno av død og ødeleggelse, hadde overlatt Det tredje riket til sin undergang.

Den amerikanske menig Richard Blust ser seg rundt i Hitlers arbeidsværelse i den halvt ødelagte Führerbunker

Restene av Führerbunkeren etter at den ble revet i desember 1947

Et skilt som håner Hitlers profetiske ord om Tysklands skjebne under hans ledelse, står i et hav av ruiner

6x © Getty Images

En byste av Adolf Hitler i ruinene av kansleriet, juli 1945

endgamE:

rikets fall riket

Mens millioner av sovjetiske tropper samlet seg i utkanten av byen, forberedte restene av Det tredje rikets hærer seg på å forsvare Berlin til siste mann

In Oktober 1941, fire måneder etter at Wehrmacht hadde invadert Sovjetunionen, sto Adolf Hitler foran et fullsatt auditorium i Sportpalast i Berlin. Byens største møtesal, med rundt 14 000 tilskuere, var prydet med hakekorsbannere og ytterligere "nazifisert" ved hjelp av en dramatisk en dramatisk opplyst, 20 meter bred teaterrekvisitt i form av en kongeørn. Den svevde over Der Führer, tilsynelatende utstrålende kraft og renhet, og ved dette alteret holdt han følgende preken
"I dag kan jeg si at fienden er knust og aldri vil reise seg igjen! Hennes makt var blitt samlet mot Europa, og ville ha vært en ny storm fra Djengis Khan. At denne faren er blitt avverget, skylder vi den tyske soldatens tapperhet, utholdenhet og offervilje!" Hans teatralske versjon av hendelsene ble møtt med fanatisk applaus. Fienden hans var imidlertid langt fra knekt.
Bå slutten av mai 1945 var "Sieg Heil", som hadde gitt ekko i salen, erstattet av de iskalde krigsropene fra sovjetiske infanterister som brøt seg vei inn i Hitlers hellige tempel og opp på scenen han hadde preket fra. "Ura!" skrek de mens de jaktet på de siste disiplene hans som holdt til i bygningen, og gikk i gang med sitt morderiske arbeid med bajonett, granat og geværkolbe, tørste etter å hevne de grusomhetene som var begått mot folket deres.
For soldatene i Den røde armé symboliserte denne scenen nazistenes makt, i enda større grad enn Riksdagen. Erobringen av den betydde ikke bare slutten på krigen, men også nasjonalsosialismens død - ideologien som hadde vært ansvarlig for nedslaktingen av 27 millioner sovjetborgere. For den sovjetiske lederen Josef Stalin var det imidlertid selve erobringen av den prestisjetunge tyske hovedstaden som var den virkelige premien.
Tanken om at Sovjetunionen kunne erobre Berlin og gjøre slutt på andre verdenskrig i Europa, var blitt en reell mulighet ved inngangen til 1945. Den røde armés vellykkede offensiv i januar hadde ført til at den hadde knust 480 kilometer tyskkontrollert territorium på bare 20 dager. Den 5. februar begynte troppene å krysse elven Oder, den siste store naturlige barrieren før Berlin. Men på den andre siden, bare 60 kilometer utenfor byen, stoppet de opp.
Tden sovjetiske fremrykningen hadde gått så raskt og kampene hadde vært så intense at Den røde armé hadde gått tom for ammunisjon og drivstoff. Det skulle ta mer enn to måneder med nye forsyninger og forsterkninger før den var klar for krigens siste fremstøt.
Tpausen i nedslaktingen ga tyskerne tid til å reorganisere seg. Reserveenheter ble satt sammen av de troppene som var igjen, og de sivile som kunne presses inn i tjeneste. Sårede soldater ble beordret ut av sykehussengene og kontorister sendt til kampavdelinger, mens menn helt ned i 60-årsalderen og gutter helt ned i 13-årsalderen ble innrullert i de nyopprettede Volkssturm-militsene. De som nektet, ble henrettet.
Inden alt kom til alt klarte den nazistiske overkommandoen å samle rundt 760 000 soldater. Mange av dem ble sendt til 9. armé på Seelow Heights, høylandet øst for Berlin, for å hjelpe til med å bygge et omfattende forsvarsverk der. På slettene foran dem, mens disse troppene arbeidet, samlet sovjeterne sammen en hær på 2,5 millioner mann, mer enn 6000 stridsvogner og 40 000 artilleripjäser. Klokken tikket mot det som skulle bli et av de blodigste oppgjørene i historien. Da Berlin falt, lå hundretusener av mennesker døde.
In de tidlige morgentimene den 16. april kunngjorde sovjetiske propagandaoffiserer på tysk over høyttalere at angrepet på Seelow var nært forestående. Budskapet som spredte seg over ingenmannsland, skulle terrorisere tyskerne som ventet der, og få dem til å rekke opp hendene. Men for troppene i skyttergravene og understandene var overgivelse ikke noe alternativ: SS-mennene som holdt geværene mot ryggen deres, sørget for det.
Så snart etter, klokken 03.00, avfyrte 9000 kanoner en halv million artillerigranater mot de tyske linjene. Bombardementet varte i 35 minutter, og da det tok slutt, var det en isnende stillhet. Så begynte jorden å riste da 3000 stridsvogner skranglet og skranglet seg frem mot de tyske stillingene, blant dem titusener av sovjetiske infanterister som var klare til en brutal kamp til siste slutt.

sluttspillet: Rikets fall

Sovjetiske tropper heiser flagget sitt over de knuste skulpturene på Brandenburger Tor

Tsovjeterne forventet å innta Seelow Heights i løpet av få timer, men general Gotthard Heinrici, den tyske kommandanten som hadde fått i oppdrag å holde linjen, hadde forberedt seg godt. Han hadde forutsett bombardementet og trukket troppene sine tilbake så lenge det varte. Tapene hadde vært minimale, og de løp nå tilbake til stillingene sine. Før angrepet hadde han også beordret ingeniørene til å åpne en demning i elven Oder, slik at de sovjetiske troppene kunne oversvømme det landet de nå slet med å krysse mens panservernild tordnet mot dem. Den sovjetiske kommandanten, marskalk Georgij Zjukov, hadde også begått en kritisk feil.
Han ville blende de tyske forsvarerne og hadde belyst sine menns fremrykning med 143 kraftige lyskastere. Bombardementet hadde imidlertid skapt en enorm vegg av røyk som lyskasterne ikke kunne trenge gjennom, men som de i stedet ble kastet tilbake fra, slik at hans egne tropper ble blendet og tegnet silhuetter av dem i blendingen. Tyskerne kunne ikke ha håpet på bedre mål å sikte på. Ved daggry hadde den sovjetiske fremrykningen stoppet opp.
Idet skulle ta Zjukov tre dager å fordrive Heinricis forsvarere, og selv da først etter at hans store rival, marskalk Ivan Konev, hadde begynt å omringe tyskerne fra sør. Forsvarsstillingen ved Seelow falt 19. april. Rundt 12 000 av forsvarerne var blitt drept, og resten flyktet. Det hadde kostet sovjeterne mer enn det dobbelte og nesten 750 stridsvogner, men nå var det ingenting igjen mellom dem og Stalins endelige mål: Berlin.
Zhukovs 1. hviterussiske front stormet mot byen fra øst, og 20. april var den i utkanten av den. Zjukov markerte det som skulle bli Hitlers siste fødselsdag ved å sette i gang en enorm artillerisperre mot byen. Der Führer, som nå var forstyrret og forvirret, krøp sammen i Führerbunkeren sin og raste med store øyne om hvordan det tyske folket hadde forrådt ham. Hvis han skulle dø, skrek han, så måtte de dø med ham. Krigen var tapt, og Hitler visste det, men han ville la Berlins tre millioner innbyggere lide forferdelig. Dagen etter begynte Zjukovs bakkestyrker sitt angrep.
Ti sør gjorde Konevs 1. ukrainske front også raske fremskritt. Den hadde brutt seg inn i åpent lende og jaget det som var igjen av den tyske 9. armé. Nå var de tyske troppene, som hadde kjempet så tappert ved Seelow, langsomt i ferd med å bli omringet. De flyktet mot Berlin, der det fortsatt var en åpning i fronten, men den 24. april ble de stanset ved byen Halbe. Ikke av sovjeterne, men av SS-tropper som holdt linjen der.
MsS-troppene trodde de nærgående tyskerne var en sovjetisk kolonne, og åpnet ild mot dem. Mennene fra 9. skyndte seg i dekning, og da SS innså at de hadde tatt feil, myldret Konevs tropper over dem og gikk til angrep på SS-forsvaret. Den 9ble fanget mellom de to sidene, og da

"de tyske troppene som hadde kjempet så tappert ved Seelow Heights, ble langsomt omringet"

01 Zjukov innleder offensiven på Seelowhøydene
16. april, kl. 03.00 om morgenen.
Etter mer enn to måneders intensive forberedelser angriper 1. hviterussiske front under marskalk Zjukov den godt befestede tyske stillingen på Seelow-høydene. Målet blir inntatt etter tre dager med harde kamper. Det viser seg å være Tysklands siste betydelige stilling med organisert motstand før det uunngåelige nederlaget.

02 Zjukov når utkanten av Berlin
20. april, kl. 20.00
Etter å ha løpt 60 km fra Seelow til Berlins østlige utkant, melder Zjukovs 1. hviterussiske front sin ankomst med en artillerisperre som fortsetter til byen faller to uker senere.

03 Slaget ved Halbe
24. april, kl. 10 om formiddagen.
9. armé, som flykter fra marskalk Konevs 1. ukrainske front, blir stengt inne av SS-tropper etter å ha blitt forvekslet med en sovjetisk kolonne. Oppholdet gjør det mulig for Konev å omringe dem. I løpet av de neste dagene blir 9. armé utslettet.

04 Berlin omringet
24. april, kl. 18.00
Fremre elementer fra marskalk Konevs 1. ukrainske front slår seg sammen med menn fra Zjukovs 1. hviterussiske front vest for Berlin. Med marskalk Konstantin Rokossovskijs 2. hviterussiske front som presser på fra nord, blir den nazistiske hovedstaden fullstendig omringet og avskåret.

05 Sovjetiske og amerikanske tropper møtes
25. april, kl. 16.00
Elementer fra Konevs 1. ukrainske front får kontakt med menn fra den amerikanske 69. infanteridivisjon ved Torgau ved Elben, 135 km sørvest for Berlin.

06 Hitlers bunker blir beskutt
27. april, kl. 10 om formiddagen.
Sovjetiske artillerister på Schlesingerstrasse får ordre om å beskyte Riksdagen. De følger ordren, selv om Berlin er så oppslukt av flammer at de ikke kan se den. Etter å ha truffet sine egne tropper, skifter de mål til Reichskanzleramt, der Hitlers bunker ligger.

8

10

07 Erobringen av Tempelhof lufthavn
28. april, kl. 11 om formiddagen.
Tempelhof flyplass er erobret, og store deler av Berlins sørlige forsteder er nå på sovjetiske hender. Byen er fullstendig omringet, og Hitlers siste utvei er stengt. Han vet nå at hans skjebne enten er døden eller å bli tatt til fange i Berlin.

9

6

4

den røde armés invasjon

Stalins krigsmaskin på 2,5 millioner mann var en uimotståelig kraft som var fast bestemt på å hevne tyskernes morderiske felttog de foregående fire årene

7

3

2

1

5

08 Erobringen av Moltkebroen
28. april, kl. 17.00
Denne siste intakte overgangen over elven Spree var porten inn til Berlin sentrum. Rundt 5000 tyske soldater barrikaderer broen i begge ender og gjør den klar til sprengning. Sovjetiske styrker angriper broen i skumringen og erobrer den.

09 Erobringen av Riksdagsbygningen
30. april, kl. 22.40
Etter to dagers kamper plasserer sovjetiske styrker endelig flagget sitt på toppen av Riksdagen i tide til 1. mai, slik Stalin har beordret. 1. mai er Riksdagen på sovjetiske hender, og nyheten om Hitlers selvmord fører til tysk kapitulasjon.

10 Kroll Operahus er ryddet
30. april, kl. 23.30
Sovjetiske infanterister bare 800 meter fra Riksdagen blir angrepet bakfra av SS-folk i Kroll-operaen. Bygningen blir inntatt etter flere timer med harde nærkamper.

Det anslås at 100 000 tyske soldater døde i den endelige kampen om Berlin

seks dager senere lå 60 000 tyskere døde, noen av dem drept av sine egne kamerater fordi de hadde forsøkt å flykte i sikkerhet.
Tresten av 1. ukrainske front rykket frem og kjørte nådeløst mot Berlin. Ved mørkets frembrudd hadde den fått kontakt med Zjukovs tropper vest for hovedstaden. Med 2. hviterussiske front som omringet byen fra nord, var Berlin nå omringet.
Hitler forsøkte seg på en motoffensiv. Han beordret den tyske 12. armé, som sto overfor amerikanske tropper i vest, til å bryte gjennom de sovjetiske linjene, slå seg sammen med den beleirede 9. armé og kjøre nordover mot Berlin. Det var et vilt sjansespill som ikke hadde noen sjanse til å lykkes. Den 12. armé ble stanset 32 kilometer fra byen, og snart ble den sendt bakover av overveldende sovjetisk ildkraft.
Ta sovjeterne nå strammet til løkken, og beleiringen som skulle komme til å oppsluke byen de neste to ukene, reduserte den en gang så praktfulle hovedstaden til helvetets innerste sirkel. Luften ble forgiftet av stanken fra brennende bygninger og råtnende kjøtt, gatene var fulle av forvridde lik, og kjellere og undergrunnsbaner var fulle av ubehandlede sårede. Etter hvert som maten tok slutt og vannforsyningen svant inn, gikk de uniformerte amok.
Tsivilbefolkningen ble terrorisert av både sovjeterne Sovjeterne - som jaktet i flokk på byens kvinner og voldtok alle de fant, uansett alder eller helsetilstand - og av dem som angivelig skulle forsvare dem. Nå hadde masken av respektabilitet falt av ansiktene til dem som bar hakekorset, dødninghodet eller SS-emblemet med lynet. De glupske ansiktene til monstrene under masken ble avslørt, mens de streifet rundt i byen i bander og myrdet alle de anså som feige eller nederlagsorienterte. Likene av både gamle menn og barn hang knirkende fra byens svidde lyktestolper og trær.
A dødsdømt siste kamp var forberedt. General Helmuth Weidling, mannen som Hitler hadde gitt den umulige oppgaven med å forsvare nazistenes hovedstad, etablerte en forsvarslinje rundt byens sentrum. Hans 85 000 mann sterke styrke, som bokstavelig talt besto av de siste menn (og gutter) som var igjen, sto overfor et angrep fra 500 000 kampklare sovjetiske tropper.
In de tidlige morgentimene den 26. april begynte det endelige slaget. Gatene skalv da sovjetiske panservogner buldret gjennom dem, mens artilleri og fly regnet ned ild fra oven. Infanteriet kjempet i hver eneste gate, og en stor del av kampene foregikk fra hus til hus og fra hånd til hånd. 28. april var Tempelhof flyplass på sovjetiske hender. Nå var det ingen vei utenom, og de tyske linjene kollapset raskt. Kvelden etter erobret sovjetiske tropper Moltke-broen over elven Spree, noe som ga dem direkte tilgang til Nazistenes hjerte. I løpet av få timer hadde de erobret Gestapos GESTAPOS HOVEDKVARTER. De var nå mindre enn en kilometer fra Riksdagen og bare 700 meter (2,300 fot) fra Hitlers bunker. Den brutale slutten var nå uunngåelig.
Welv om denne nyheten ville ha overtale noen av de hardnakkede nazistene som forsvarte Riksdagen, til å overgi seg, er tvilsomt. Det som imidlertid ikke er det, er at mange av de mennene sovjeterne utryddet da de kjempet seg opp på toppen av bygningen, ikke var tyskere. Stemmene sovjeterne hørte ekkoet av i de brennende korridorene, i de røykfylte kontorene og til og med i det store auditoriet, var franske, norske, danske, nederlandske og latviske - medlemmer av SS' ulike fremmedlegioner, som døde i den tyske hovedstaden mens de kjempet for sin forskrudde ideologi.
By 10.40 p.m. var hakekorset tatt ned fra taket av Riksdagen, og det røde taket på Riksdagen, og i stedet ble sovjetkommunismens røde flagg heist. Denne siste handlingen symboliserte at en ekstrem politisk ideologi var blitt erstattet av en annen - en ideologi som også var dømt til å kollapse.

"beleiringen som oppslukte byen, reduserte den en gang så prangende hovedstaden til helvetes indre krets"

Sovjetiske tropper feirer seieren utenfor ruinene av Riksdagen

for danmark

rase

I mai 1945 måtte Den røde armés fremrykning mot Danmark stanses

ord craig moore

Ai slutten av april 1945 hadde britisk etterretning og den britiske ambassaden i Sverige fått informasjon om at den sovjetiske fremrykningen gjennom Nord-Polen og Nordøst-Tyskland gikk raskere enn forventet. Man var bekymret for at Den røde armé hadde som mål å okkupere Danmark.
Ifebruar 1945 ble det på Jaltakonferansen inngått en generell avtale om innflytelsesområder og okkupasjonssoner i etterkrigstidens Europa. Danmark skulle frigjøres og ikke okkuperes.
A En sovjetisk okkupasjon av Danmark ville gi den sovjetiske flåten av krigsskip og ubåter enkel tilgang til Nordsjøen og Atlanterhavet hele året; de vestlige marinehavnene i Leningrad (St. Petersburg) og i Murmansk-området var ubrukelige om vinteren fordi de var islagte. Å ha tilgang til isfrie havner hele året var et godt strategisk insentiv for å prøve å nå Danmark før britene.
Operasjon Eclipse var de alliertes plan for okkupasjonen av Tyskland i tilfelle en tysk kapitulasjon, og den gikk ut på å transportere tropper raskt gjennom Tyskland for å erobre viktige havner, byer og tettsteder nær nordkysten som lå foran det sovjetiske fremstøtet. Håpet var at et overraskende møte med allierte tropper ville stanse Den røde armés videre bevegelse vestover.
Bør april 1945 hadde de allierte styrkene allerede nådd Elben, som var den avtalte skillelinjen mellom de sovjetiske styrkenes fremrykning vestover og de amerikanske og britiske styrkenes fremrykning østover. Den 25. april 1945 møtte sjefen for 69. infanteridivisjon, U.S. 1st Army, sjefen for den russiske 58. gardeinfanteridivisjon ved Elben og poserte for pressefotografier ved å håndhilse i nærheten av den lille østtyske byen Torgau, 150 kilometer sørvest for Berlin. De allierte og sovjetiske styrkene hadde ennå ikke møttes i Nord-Tyskland.
Operasjon Eclipse var en flerstrenget plan - i motsetning til det som fremstilles i mange historieskrivninger om denne operasjonen, som fokuserer på bare én del av aksjonen utført av én eller to enheter. Inntakelsen av den tyske havnebyen Wismar var den første delen av operasjonen.
Lett bevæpnede kanadiske fallskjermsoldater ble fraktet til byen via landeveien. Dette var et farlig bløffspill: Wismar var et legitimt sovjetisk mål, siden det var blitt avtalt på Jalta-konferansen at byen skulle ligge i deres okkupasjonssone etter krigen. Britene håpet å sende ut en advarsel til Den røde armé, som i praksis var "ikke lenger". I det minste håpet man at møtet mellom de to partene i Wismar ville gi britene nok tid til å sikre Danmarks grenser og erobre den viktige tyske flåtehavnen Kiel. Det var imidlertid alltid en fare for at det skulle bryte ut kamper mellom Den røde armé og de kanadiske styrkene i Wismar.
T1. kanadiske fallskjermbataljon hadde hoppet inn i Normandie og kjempet fra D-dagen og utover. Den spilte også en støttende rolle i Operation Market Garden. Den 24. mars 1945 deltok bataljonen i operasjon Varsity, der den hoppet ned på østbredden av Rhinen for å hjelpe overflatetroppene med å sikre seg fotfeste på den andre siden av vannet. På grunn av sitt rykte og sin tilgjengelighet ble de valgt til å rykke frem i lastebiler - støttet av pansrede kjøretøyer - gjennom Nord-Tyskland mot Wismar havn i Østersjøen. De fikk beskjed om ikke å stoppe for å ta hånd om krigsfanger; de måtte fortsette for å nå frem til målet

Allierte soldater hilser på mannskapet på en russisk T-34/85 stridsvogn i nærheten av Wismar havn i Tyskland, mai 1945

"britene håpet å sende ut en advarsel til den røde armé, som i praksis var 'ikke lenger'"

kappløpet om danmark

"i rekkene i denne siste fasen av krigen. De visste godt at de spilte sluttspillet."

Britiske tropper rydder en motstandslomme sør for Lübeck, 2. mai 1945

Danske frihetskjempere kjemper mot fascister i Københavns gater,
5. mai 1945

målet så raskt som mulig. Wismar var et transportknutepunkt og en flaskehals mellom sjøen og Schwerin-sjøen.
Fremrykningen gikk uten motstand. Hitler hadde begått selvmord 30. april 1945, og Wehrmachts kampvilje var i ferd med å kollapse. Kanadierne kjørte forbi store grupper av fortvilte tyske soldater. Den 2. mai 1945 ankom de Wismar akkurat i tide, etter å ha kjørt 532 kilometer fra den tyske byen Wesel ved bredden av Rhinen. Samme dag som de ankom, fikk de sin første kontakt med Den røde armé. Den kanadiske sersjanten Nelson N. Macdonald og hans patrulje på sju mann møtte en sovjetisk sersjant som kjørte motorsykkel med majoren sin i sidevognen. Det ble skålt og drukket vodka under dette første hjertelige møtet. Men høflighetsfrasene varte ikke lenge.
Leder møtte den røde hærs øverstkommanderende oberstløytnant Fraser Eadie, øverstkommanderende for 1. kanadiske fallskjermbataljon. De krevde kanadisk tilbaketrekning, ettersom Wismar lå innenfor det avtalte sovjetiske okkupasjonsområdet. Eadie nektet å flytte seg, ettersom han hadde ordre om å innta og holde havnen i Wismar. Han ba sine menn om å forberede seg på kamp. Den røde armés øverstkommanderende hadde ikke forventet dette. Han visste at en lett bevæpnet styrke av fallskjermsoldater ikke kunne stå i veien for hans pansrede enhet, og han antok feilaktig at kanadierne var godt støttet av alliert artilleri, panser og infanteri som hadde gravd seg ned i forsvarsstillinger noen kilometer unna med tilgang til bakkeangrepsfly fra RAF og USAAF. Sovjeterne stanset fremrykningen mot Lübeck og tok en pause i utkanten av Wismar mens de ventet på videre ordre.
Ihvis Den røde armé fortsatte mot Danmark, utenom Wismar, trodde man at videre kontakt med allierte tropper i andre byer i en buffersone ville stoppe fremrykningen deres. Den andre delen av operasjon Eclipse gikk ut på å sende en større og mer tungt bevæpnet styrke av britisk infanteri og panser for å erobre den historiske middelalderhavnen Lübeck ved Østersjøkysten i Nord-Tyskland.
Etter å ha krysset elven Elben, ble units fra den britiske 2. armé fikk i oppgave å erobre og okkupere Lübeck. Den 1. mai 1945 la de ut i konvoi på den 120 kilometer lange ferden til Lübeck. De møtte ingen motstand, bortsett fra et angrep fra et enkelt tysk fly som såret to britiske soldater. Fremkommeligheten langs veien ble hindret av grupper av flyktninger som flyktet fra den fremrykkende Røde Armé, og tyske soldater som ønsket å bli tatt til fange av de vestallierte i stedet for av sovjeterne. Lübeck ble erobret 2. mai 1945.
Britiske offiserer innså at det var fare for at en sovjetisk styrke kunne omgå Lübeck, fortsette opp langs kysten mot Danmark og erobre den tyske havnebyen Kiel ved å krysse munningen av elven Trave, noen kilometer nord for Lübeck. 58. bataljon, 2. bataljon av Northamptonshire-regimentet, ble beordret ut av Lübeck for å fortsette nordøstover langs elven Trave. Den skulle slå leir ved den attraktive kystbyen Travemünde ved Østersjøkysten for å hindre at Den røde armé skulle kunne foreta en utflankeringsmanøver ved å krysse elven der den møtte havet. De nådde målet sitt klokken 15.00 den 2. mai 1945. De fikk senere selskap og ble avløst av 11. panserdivisjon, som holdt vakt på stedet.
Tbyen Kiel og dens store handels- og marinehavn ble inntatt av en britisk T-styrke under ledelse av major Tony Hibbert den 5. mai 1945. Hurtige, panservognsutrustede enheter klarte å krysse den dansk-tyske grensen og bidra til at de tyske styrkene i Danmark kapitulerte. De ble etterfulgt av andre allierte tropper. Den fem år lange okkupasjonen av Danmark med tyske tropper ble offisielt avsluttet med Nazi-Tysklands kapitulasjon (i Nordvest-Europa) til de allierte 5. mai 1945.
Tsovjet ga opp sitt forsøk på å okkupere det danske fastlandetog vendte sin oppmerksomhet mot det Tyske-bornholm og de isfrie havnene der. Den 6 Mai 1945 nektet den Bornholm nektet den tyske garnisonssjefen, kaptein Gerhard von Kamptz, å overgi seg til sovjeterne, ogtats han hadde ordre om å overgi seg til de vestallierte og motsette seg enhver invasjon av tropper fra Den røde armé.
Hhan sendte en melding til det gamle tyske hovedkvarteret i Danmark, som han visstehan visste nå var under britisk kommando, og forsikret om at britiske og amerikanske fly ville få lande trygt på øyas flyplass, men at han ville motsette seg enhver landing av sovjetiske fly.
Sovjeterne sendte ut flyveblader med beskjed til danskene om å forlate hjemmene sine i havnebyene Rønne og Nexø. Den 7.-8. mai 1945 bombet og ødela sovjetiske fly mer enn 800 sivilemer enn 800 sivile hus og påførte ytterligere rundt 3000 alvorlige skader. Til tross for at lokalbefolkningen var blitt varslet om bombardementene, ble ti personer drept. En rekke tyske Tyske soldater ble også drept og såret.
Denne bombingen førte til at SHAEFssjonen i Danmark ordre til hæren om at "ingen styrker skal sendes fra dere til Bornholm ..." Den 9. mai 1945 ble en tysk Enigma-maskinkodet melding fanget opp av Bletchley Park oversatt og sendt i all hast til statsminister Winston Churchill. Den tyske kommandanten på Bornholm rapporterte at øya var under angrep, og at fem sovjetiske E-båter hadde gått inn i Rønne havn og landsatt tropper. Etter en kort kamp overga tyskerne seg.
Den 5. april 1946 forlot Sovjetunionen Bornholm etter noen diplomatiske manøvrer, med et løfte om at det ikke ville bli tillatt med utenlandske militærbaser på Bornholm. De allierte hadde klart å redde Danmark fra sovjetisk herredømme.

Britiske Royal Scots Greys-stridsvogner hjelper til med å erobre den tyske havnebyen Wismar, 4. mai 1945

Allierte og sovjetiske soldater tar hverandre i hånden i nærheten av Wismar havn i Østersjøen, Tyskland, mai 1945

En Stuart-stridsvogn fra Royal Scots Greys kjører inn i Wismar, 4. mai 1945

En Comet-stridsvogn rykker frem mot Lübeck, Tyskland, 2. mai 1945

Britiske og sovjetiske soldater møtes ved bredden av Østersjøen i Wismar, 3. mai 1945

"den tyske kommandanten på bornholm meldte at fem sovjetiske e-båter hadde anløpt havnen"

To seire, to kapitulasjoner?

Feltmarskalk Wilhelm Keitel undertegner den betingelsesløse kapitulasjonen for Tyskland i Karlshorst, Berlin

To seire,
to kapitulasjoner?

Fra det øyeblikket Det tredje riket endelig ble beseiret, ble Sovjetunionen og de vestallierte uenige om formalitetene rundt kapitulasjonen, noe som resulterte i to konkurrerende datoer for markeringen av seieren

Trunden etter andre verdenskrig ble en triumf for "de tre store" - Storbritannia, USA og Sovjetunionen - som hadde gjort så mye for å beseire Hitler. De møttes på toppmøtet i Jalta i februar 1945 for å diskutere Europas fremtidige form. Det var avgjørende at de forble samlet ved krigens slutt. Likevel ble feiringen av Victory in Europe (VE-dagen) - med all sin mektige symbolikk - splittet: Storbritannia, USA og de vesteuropeiske landene markerte dagen 8. mai, mens Sovjetunionen og store deler av Øst-Europa markerte den 9. mai. For noen var dette skillet irrelevant, mens det for andre var et forvarsel om den kalde krigens splittelse. Så hvordan ble det til?
Etter Hitlers selvmord 30. april 1945 håpet alle på en rask avslutning av krigen. Det kom en rekke lokale kapitulasjoner. Den 2. mai overga den tyske garnisonen i Berlin seg til sovjeterne, og Wehrmachts styrker i Italia la ned våpnene til britene. Den 4. mai aksepterte feltmarskalk Bernard Montgomery den betingelsesløse kapitulasjonen av alle troppene i Schleswig-Holstein, Vest-Holland og Danmark på Lüneburger Heide i Nord-Tyskland.
Et betydelig antall tyske soldater var fortsatt i Norge, Tsjekkoslovakia, på Hel-halvøya (i dagens Nord-Polen) og i Kurland-lommen i Latvia. Men den 6. mai var det øverste hovedkvarteret for de allierte ekspedisjonsstyrkene (SHAEF) i Reims overbevist om at en endelig kapitulasjon ville finne sted i et skolehus i byen tidlig neste morgen.
Fluen i salven var det lyssky regimet som Hitlers utnevnte etterfølger, admiral Karl Dönitz, hadde opprettet i Flensburg i Nord-Tyskland. Det hadde liten reell makt, men dets blotte tilstedeværelse splittet de allierte. Britene så fordeler ved å samarbeide med denne nyopprettede regjeringen, amerikanerne tolererte dens eksistens, mens Sovjetunionen ikke ville ha noe som helst med den å gjøre.
SHAEFs øverstkommanderende, general Dwight Eisenhower, hadde alltid vært rettferdig i sin omgang med Sovjetunionen. Men ved å forhandle direkte med Dönitz' regjering risikerte han å støte Sovjetunionen fra seg. Saken ble komplisert av tungvint kommunikasjon mellom de allierte maktene. Meldinger fra SHAEF ble først sendt til den amerikanske militærmisjonen i Moskva, og først deretter til den sovjetiske overkommandoen. Eisenhower trodde at alle parter bare ønsket en rask stans i fiendtlighetene. Han fikk seg et sjokk.
Klokken 02.41 den 7. mai overvar SHAEF en tysk betingelsesløs kapitulasjon i Reims. General Alfred Jodl undertegnet på vegne av Dönitz' regjering, general Bedell Smith representerte SHAEF, og generalmajor Ivan Susloparov undertegnet på vegne av Sovjetunionen. På dette stadiet hadde Susloparov ikke mottatt noen bekreftelse fra den sovjetiske overkommandoen. Han var usikker på hva han skulle gjøre, men ratifiserte avtalen likevel.
Så kom bomben. Sovjeterne ville ikke godta den ("Hvem i helvete er denne berømte russiske generalen?!" hadde Stalin brølt). De krevde endringer i den opprinnelige avtalen, og insisterte på at det var den tyske overkommandoen som skulle undertegne den, ikke Dönitz' regjering. Dessuten ville de at den skulle finne sted i Berlin, og at Sovjetunionen skulle være representert ved sin fremste øverstkommanderende, marskalk Georgij Zjukov.
Kaos oppstod. John Counsell - som var med på å utforme avtalen - fanget øyeblikket:
"Generalmajor Susloparov kom frem fra bak en skjerm. Borte var den muntre skikkelsen som vi hadde utvekslet skåler med bare noen minutter tidligere. Ansiktet hans var nå helt uten farge, øynene var uttrykksløse. Han gikk forbi oss ut i natten, til en skjebne som vi bare kunne gjette oss til."
General Eisenhower trådte heldigvis inn i bruddet. Deretter ble det innført en nyhetsembargo. En ny signering ble avtalt - denne gangen i Karlshorst, i en forstad til Berlin. De vestallierte feiret VE-dagen 8. mai. Samme kveld ble det avholdt en ny betingelsesløs kapitulasjon. Her deltok Zjukov som representant for Sovjetunionen, feltmarskalk Keitel som representant for tyskerne og luftmarskalk Arthur Tedder, som var stedfortreder for SHAEF.
Den andre signeringen ble imidlertid forsinket og fant først sted etter midnatt 9. mai - dagen da Sovjetunionen valgte å hedre sin seier. Noen lovpriste denne siste kraftanstrengelsen for å gjenopprette forholdet mellom de allierte, men kimen til den kalde krigens fremmedgjøring var sådd.

Den første betingelsesløse kapitulasjonen i Reims 7. mai 1945 (general Jodl, i midten i forgrunnen, signerer for tyskerne; general Bedell Smith, i midten i midten, for de allierte)

Til venstre: Den andre betingelsesløse kapitulasjonen i Karlshorst, i en forstad til Berlin, den 8. mai (den forsinkede seremonien ble først fullført etter midnatt den 9. mai); marskalk Georgij Zjukov signerer for Sovjetunionen

Kilde: Wiki Wiki / PD US Gov Military Army

Seier      europa

I

I anledning 80-årsjubileet for VE-dagen utforsker vi de siste månedene av andre verdenskrig, feiringen, Churchills rolle og ettervirkningene

ord Jonathan Gordon, Callum McKelvie, Richard Toye og Keith Lowe

den uunngåelige freden

Peter Caddick-Adams, ekspert på andre verdenskrig, diskuterer de siste månedene av krigen i Europa og noen av nøkkelpersonene som var involvert

s et nye året grydde i 1945, og seieren i Europa virket nær. De allierte hadde gjort utrolige fremskritt inn på kontinentet fra vest siden D-dagen, og Sovjetunionen var i ferd med å samle seg i øst. Men var seieren allerede uunngåelig? Og hvor overbevist var datidens befolkning om at VE-dagen snart ville komme? Vi ba militærekspert Peter Caddick-Adams om å snakke med oss om disse og flere spørsmål.
Da krigen nådde mars og april, hvor klart var det da at de allierte ville vinne i Europa?
An alliert seier hadde vært uunngåelig en stund. Da Eisenhower ble utnevnt til øverstkommanderende i desember 1943, spådde han at det ville bli to store slag for å beseire Tyskland. Det første ville være å gå i land på den franske kysten, det andre ville være å krysse Rhinen. Han forutså at begge ville bli ekstremt blodige. D-dagen ble kostbar, og slaget om Normandie ble blodigere enn forventet. Det meste av den tyske kampkraften i vest hadde imidlertid blitt fordrevet under Ardenneroffensiven, som ble avsluttet 28. januar. Fra denne datoen skulle det tilfeldigvis være nøyaktig 100 dager igjen av den europeiske krigen, selv om det ikke var åpenbart på den tiden. Rikets styrker hadde lite bensin og ingen luftstøtte, og mange av bataljonene besto av gamle menn og gutter. Dette betydde at "krigens siste store løft", som Churchill beskrev overgangen over Rhinen i mars 1945 i sine memoarer, ble gjennomført relativt enkelt. I slutten av mars befant alle de sju allierte hærene (fire amerikanske og én fra Storbritannia, Canada og Frankrike) seg øst for den store elven, som ingen fiendtlig hær hadde angrepet siden Napoleon i 1805.
Te allierte ble utsatt for to store sjokk av ulik art i løpet av krigens siste 100 dager. Det første var president Roosevelts død 29. mars, 63 år gammel, som følge av en hjerneblødning. Det andre var oppdagelsen av konsentrasjonsleirene: Selv om Auschwitz var blitt befridd av sovjetiske tropper 27. januar, var de vestallierte soldatene helt uforberedt på de grusomhetene de møtte da Ohrdruf ble inntatt 4. april, det nærliggende Buchenwald 11. april og Bergen-Belsen fire dager senere. Få av fangene hadde overlevd, og de var så svake at de knapt kunne bevege seg. Både de overlevende og befrierne skulle bli varig traumatisert av opplevelsen.
Kan vi peke på et tydelig vendepunkt eller et "point of no return" som gjorde VE-dagen uunngåelig?
Wi må gjøre oss klart om vi snakker om krigen i øst eller vest. I øst var terningen kastet i Russlands favør, kanskje ved Stalingrad (januar 1943), i hvert fall ved Kursk i juli samme år. Deretter ville Berlin helt sikkert falle til sovjetiske styrker på et eller annet tidspunkt. Ivest markerte D-dagen begynnelsen på slutten, og utbruddet fra Normandie i august 1944 skapte et ustoppelig momentum ved rikets vestgrense. Verken de alliertes tilbakeslag ved Arnhem eller den mislykkede tyske offensiven i Ardennene var av strategisk karakter. Begge bremset trolig utfallet i vest, men endret det ikke.
Karl Dönitz ble sittende igjen med ansvaret for Tyskland. Hva vet vi om hans personlighet og hans tilnærming til krigens slutt?
Karl Dönitz (1891-1980) var like overrasket som alle andre over at han skulle etterfølge Hitler. Føreren visste at Kriegsmarine-sjefen var antikommunist, antisemitt og pro-nazist, og han vurderte Dönitz' ubåtavdeling som den mest lojale, med de største tapene på opptil 75 prosent. De andre sannsynlige etterfølgerne - Göring, Himmler og Kesselring - hadde utelukket seg selv ved å forsøke å forhandle frem fredsavtaler eller kapitulasjoner bak Hitlers rygg. Etter at propagandaminister Goebbels hadde begått selvmord sammen med Hitler, ble Dönitz den øverste ministeren i riksregjeringen og tolket sin rolle som å spille på tid for å få så mange

Peter Caddick-Adams er forfatter og kringkaster med militærhistorie, forsvars- og sikkerhetsspørsmål som spesialfelt. Han har skrevet en rekke bøker om andre verdenskrig, blant annet 1945: Victory in the West og Ild og stål: Slutten på andre verdenskrig i Vesten.

Tyskerne vestover, vekk fra russerne. Dönitz slapp unna henrettelse i Nürnberg, selv om han aldri angret på sin overbevisning, men de allierte påtalemyndighetene fant det umulig å bevise at han bevisst hadde begått forbrytelser mot menneskeheten eller vært medskyldig i Holocaust.
Hva var krigens siste slag?
Boruten det store antallet tyske soldater som ble tatt til fange i krigens siste måneder (317 000 bare fra Armégruppe B i Ruhr-lommen), led den tyske sivilbefolkningen sterkt under de sovjetiske fremrykningene og de siste store allierte luftangrepene. I Dresden (13.-15. februar) døde anslagsvis 25 000, mens av de 80 000 allierte fangene som ble tvunget til å marsjere vestover av sine tyske vakter, døde kanskje fem prosent av underernæring eller henrettelse. To allierte generaler døde i de siste dagene, generalmajor Tom Rennie fra 51. Highland Division den 24. mars, og sjefen for den amerikanske 3. panserdivisjon, Maurice Rose, seks dager senere. De allierte ble fullstendig overrasket av det tyske Ardenner-angrepet, og var derfor bekymret for at varulv-enheter (stay-behind-nazister) ville angripe fra baser i de bayerske Alpene i måneder eller år etterpå. De ble lansert som et siste forsvar i en tale av Goebbels 23. mars 1945, men ble i stor grad ikke realisert, ettersom det var lite tid igjen til å bygge baser og lagre de nødvendige forsyningene.
VE-dagen ble selvsagt feiret, men hva var det som gjensto å gjøre i Europa?
Ten britiske oberstløytnanten Charles Carrington, veteran fra første verdenskrig og innehaver av Military Cross, husket at han og kollegene hans kunne se slutten på andre verdenskrig i Europa nærme seg på lang avstand, mens slutten på første verdenskrig var uventet helt til siste øyeblikk, "som en sovende person som plutselig våkner opp fra et grusomt mareritt".
Men han var dyster og utslitt den 8. mai 1945, da "VE-dagen ikke betydde mer enn at krigen, som kunne fortsette i årevis, hadde flyttet seg fra Europa til Asia" Generelt hvilte skyggen av krigen mot Japan over seiersfeiringen i Europa, ettersom troppene forventet en rask utstasjonering i Det fjerne østen for å kjempe mot en enda mer grusom fiende enn tyskerne.
A truende matvarekrise overskygget alt annet. Flyktninger konkurrerte med tyske innbyggere om det lille som fantes, og byene var fulle av fortumlede, sultne, redde og forvirrede mennesker. Oberstløytnant Byford-Jones, som tilhørte Montgomerys stab, gikk gjennom jernbanestasjonene og fant "menn og kvinner som sammen med sine hjem, familier og eiendom hadde mistet all menneskelig verdighet og var blitt til dyr, og som sov som dyr på gulvet". Han la til: "De så ut som landstrykere som hadde vært på veien hele livet. Da jeg så passbildene deres, som var tatt noen måneder tidligere, ble jeg forbløffet. Forandringen disse menneskene hadde gjennomgått var utrolig. De hadde alle gått ned i vekt, blitt ti år eldre og hadde fått linjer i ansiktet."
I flyktningleirene - tidligere kaserner, skoler, karantenestasjoner og Røde Kors-sentre - "så han en slik menneskelig fornedrelse, fordervelse og tragedie at jeg ble fysisk syk etter noen timer".
Noel Annan, en etterretningsoffiser, skrev: "Synet av elendighet gjennomsyret hele livet, og minnet om Tyskland i nederlagets stund har aldri forsvunnet fra minnet mitt."
Raymond Ebsworth kjørte inn i Tyskland i mai 1945, ved grensen nær Aachen, der han så et skilt med teksten "Du er på vei inn i fiendeland - vær på vakt". Han ble slått av fraværet av mennesker og "den dødelige stillheten i gatene, og selvfølgelig de ubeskrivelige ruinene".
Den kanskje beste beskrivelsen av den britiske sonen ble etterlatt av Ivone Kirkpatrick: "Tyskland var et forbløffende syn. Alt som det moderne mennesket anser som nødvendig for å opprettholde livet i et sivilisert samfunn, var forsvunnet. Det fantes ingen statlig myndighet, ikke noe politi. Ingen tog, trikker eller biler; ingen fabrikker i drift, ingen post, ingen telefoner, ingen aviser, ingen banker. Ingen butikker var åpne, og det ville ha vært umulig å kjøpe et brød, et glass øl eller en aspirin."

seier i europa

Over: Bernard Montgomery sitter sammen med admiral Hans-Georg von Friedeburg da Tyskland overgir sine styrker i Nederland, Nordvest-Tyskland og Danmark
Til høyre: Allierte tropper poserer på toppen av Schwerer Gustav (tunge Gustav), en tysk jernbanesikringskanon som veide nesten 1350 tonn og kunne avfyre granater 47 kilometer unna

Helt til venstre: Sovjetiske soldater poserer på en stridsvogn foran Brandenburger Tor etter erobringen av Berlin
Til venstre: Den amerikanske fenriken William Robertson og den russiske løytnanten Alexander Sylvashko omfavner hverandre da amerikanske og sovjetiske styrker møtes i nærheten av Torgau i Tyskland i april 1945

hjemmefronthistorier

Julie Summers diskuterer hvordan folk i Storbritannia forutså krigens slutt og hva som lå foran dem

Hvordan var de siste månedene av andre verdenskrig for sivilbefolkningen i Storbritannia?
De siste månedene av krigen var utmattende for den britiske sivilbefolkningen. I de foregående ni månedene hadde tyskerne skutt V1- og V2-raketter mot London og sørøst i landet, med dødelig effekt. Rasjoneringen og mangelen på varer gjorde hverdagen enda verre, og på den ene siden var det en følelse av krigstretthet og på den andre siden en økende bevissthet om de grusomhetene som var blitt begått i det nazi-okkuperte Europa. Forfatteren Barbara Cartland skrev: "Vi var glade, men likevel nektet hjertene våre å synge, krigens skygge lå fortsatt over oss som en begrensning av friheten, i form av kontroller og kuponger."
Hvor forberedt var folk på seieren? Visste man at den var nær?
Folk var forberedt på krigens slutt, og de var lettet da den kom. De hadde blitt fortalt av politikerne og pressen at nazistenes herredømme gikk mot slutten. Men det var ikke den samme euforien som ved slutten av første verdenskrig. Da VE-dagen kom i mai 1945, markerte den slutten på den europeiske konflikten, men krigen i Det fjerne østen skulle vare i ytterligere tre måneder.
Hvordan forberedte folk seg til VE-dagen?
Noen arrangerte gatefester for barn, mens andre feiret i sentrum av byene. I London var det fullt av folk, og hovedstadens gater var fulle av tidligere soldater, utenlandske soldater og unge mennesker som var ute for å markere krigens slutt. Den formelle feiringen var imidlertid dempet fordi landet fortsatt var i krig med Japan.
Hvilke forventninger hadde folk etter VE-dagen?
Som etter første verdenskrig ønsket og forventet folk at livet i Storbritannia skulle bli normalt igjen. Der det hadde hersket harmoni i krigsårene, brøt misnøyen ut da folk innså at det ville ta flere år før alt ville bli som før. Rasjoneringen var fortsatt sterk, og i noen tilfeller ble den forverret - brød ble for eksempel rasjonert for første gang. Og demobiliseringen førte til ytterligere mangel på klær, noe som i sin tur førte til mer bitterhet.
Når begynte britiske familier å bli gjenforent etter evakuering og innrullering?
Demobiliseringen tok mer enn 18 måneder, og de evakuerte kom ikke tilbake i hopetall, men stykkevis og delt. Noen soldater ble raskt sendt ut av de væpnede styrkene, særlig hvis de hadde erfaring fra yrker som det var stort behov for, som bygningsarbeidere, taktekkere og elektrikere. Det skapte naturligvis misnøye, slik det hadde gjort etter første verdenskrig. De evakuerte kom hjem til familier som ofte hadde forandret seg, vokst opp eller flyttet. En del barn opplevde at de ikke hadde noe hjem å gå til eller foreldre å vende tilbake til.
Hvilke forventninger hadde man til kvinner som hadde funnet sitt handlingsrom i krigen?
Dette interessante spørsmålet avhenger av hvilket perspektiv man ser det fra. Kvinner som hadde funnet sin handlekraft under krigen, ble forventet å vende tilbake til hjemmene sine og gjøre plass for mennene som trengte jobbene deres. For myndighetene var det den ideelle situasjonen, og det var det også for de hjemvendte mennene. For kvinnene var det ofte en bitter skuffelse, og mange opplevde det som nesten umulig å slå seg til ro etter krigen.
Audrey Withers, som er temaet i boken min Kledd for krigvar skarp i sin kritikk av regjeringens evne til å utvikle øyeblikkelig hukommelsestap når det gjaldt kvinnenes rolle i krigen. Hun ga aldri opp kampen for å sikre at kvinner ble behandlet på lik linje med menn.

hjemmefrontens helter

Nazistene gikk aldri i land i Storbritannia, men det fantes likevel mange helter i hjemlandet

Sonia Straw
Sonia var 19 år da hun ble tildelt Georgskorset. Som luftvernvakt hjalp hun en rekke hardt skadde mennesker under et angrep, og fortsatte med det mens angrepet raste. Hun fikk ingen hjelp, men arbeidet hennes ble aldri stoppet.
Gordon Bastian
Gordon Bastian var maskinoffiser på SS Empire Bowman da det ble torpedert 30. mars 1942, på hans fødselsdag. Da han innså at to menn var fanget i lasterommet, åpnet han den vanntette døren med fare for sitt eget liv. Han holdt begge mennene fast mot vannmassene og måtte heise den ene opp leideren, og han utviste eksepsjonell tapperhet.
Harry Errington
Brannmannen Errington befant seg i kjelleren på et treetasjes garasjeanlegg (som brannvesenet disponerte) da det ble truffet av en tysk bombe. Luftvernrommet i kjelleren ble truffet av den kollapsende bygningen. Han kom til bevissthet, reddet en kollega som var innesperret, og gikk deretter tilbake til flammene for å redde en annen, til tross for at han var alvorlig forbrent på hendene.
Arthur Bywater
Bywater var den eneste sivile som har blitt tildelt Georgskorset for tapperhet, og han var fabrikkutviklingsoffiser. Den 22. februar 1944 eksploderte en defekt sikring på en våpenfabrikk i Lancashire og drepte en kvinne. Arthur og tre frivillige innså at alle de 12 000 sikringene var i fare, og brukte de neste dagene på å rydde området.
Albert Hemming
Hemming var på luftvernvakt da et hus ble bombet, og flere mennesker ble fanget. En mann satt fastklemt under en bjelke, og hvis den beveget seg, ville bygningen kollapse. Hemming arbeidet utrettelig i tre timer, under konstant trussel om kullgass, for å frigjøre ham.

Kvinnenes landarmé fortsatte å operere frem til den ble oppløst i oktober 1949. Kvinnenes tømmerkorps ble oppløst i 1946

En melkemann viser Blitz-ånden når han fortsetter runden sin etter et bombeangrep

Hva var "Demob Suit"?

Forklaring på avskjedsgaven til britiske soldater

På slutten av krigen førte rasjoneringen til at det var umulig å kjøpe en dress uten en stor mengde kuponger. Demobiliserte britiske soldater som hadde tilbrakt en lang periode i uniform, kunne plutselig slite med å finne passende klær. Det ble opprettet statlige sentre som forsynte soldatene med sivile klær, inkludert en hatt, en tredelt krittstripedress, to skjorter, et slips, sko og en regnfrakk. Til tross for at dressene var laget av de beste materialene og av de beste leverandørene (prinsippet var Burton), fikk mange feil størrelse, og noen følte at de så ut som gammeldagse gangstere og hadde byttet ut en uniform med en annen.

Matrasjoneringen i Storbritannia opphørte ikke helt før i 1954

Amerikanske tropper trener med en luftvernkanon på en flyplass i Suffolk, England, februar 1943

Kvinner fortsatte å tjenestegjøre i de væpnede hjelpestyrkene i noen år

En tidligere soldat tar av seg sin nye hatt etter å ha blitt utstyrt med nye klær

Kledd for krig av Julie Summers ble utgitt av Simon & Schuster i februar 2020. Den er tilgjengelig hos alle gode bokhandlere og på nett.

Fotogalleri fra VE-dagen

Bilder av hvordan denne historiske dagen ble markert rundt om i verden

Tropper fra den amerikanske 7. armé heiser flagget sitt ved talerstolen i Nürnberg, der Hitler tidligere hadde talt.

Amerikanske og sovjetiske tropper samles på toppen av en russisk stridsvogn i nærheten av Griebo i Tyskland for å feire seieren.

Utsikten fra Triumfbuen på Champs Élysées mens folkemassene samles for å feire freden i Europa 8. mai.

Flagg, tape og papirer ligger strødd utover Bay Street i Toronto, Canada, mens folk feirer slutten på krigen i Europa.

En gruppe barn samlet i en trappeoppgang i Baltimore, Maryland, spiller instrumenter i anledning
VE-dagen.

I Camp Peary i Virginia tar aspiranter fra den amerikanske marinen en pause fra forberedelsene til krigen i Stillehavet for å hedre seieren i Europa.

Britiske sekkepipespillere leder en parade gjennom gatene i Kalimpong, India, for å markere slutten på krigen i Europa.

Dansen bryter ut i Londons gater når kvinner fra London Office of War Information feirer sammen med amerikanske soldater.

Arbeiderne i Manchester går ut i godt humør for å feire seieren og den nasjonale høytiden som feires over hele Storbritannia.

En gruppe i Moskva, som for det meste består av kvinner, løfter en britisk sersjant over hodet i triumf.

Da krigen i Europa var over, besøkte Churchill Berlin, og gjorde blant annet dette stoppet ved Hitlers tidligere bunker

Churchills bittersøte seier

På VE-dagen utforsker vi Winston Churchills siste øyeblikk i krigsrommet og hans bekymringer for fremtiden midt i feiringen

a Churchill våknet den 7. mai, kunne kaptein Richard Pim, marineoffiseren som hadde ansvaret for kartrommet hans, fortelle statsministeren at tyskerne hadde kapitulert. "I fem år har du gitt meg dårlige nyheter, noen ganger verre enn andre", bemerket Churchill. "Nå har du gjort opp for deg."
På dette tidspunktet var offentligheten blitt lei av gjentatte kunngjøringer om at freden var nær, som så ble motsagt. "Churchill hadde tidligere sagt at han ikke ville holde nyhetene tilbake et øyeblikk," mumlet en publikummer, "og likevel kom avisene med klare uttalelser om at krigen i Europa var over, og artikler som beskrev krigens høydepunkter, og ikke et ord fra ham." Slike frustrasjoner ble glemt da Churchill kl. 15.00 dagen etter, dagen som var utpekt til VE-dagen. Folkemengden i Whitehall, som lyttet til talen over spesialoppsatte høyttalere, hang seg fast i hvert ord han sa. Det ble jublet og viftet med flagg og hatter i det øyeblikket i talen da han erklærte at den tyske krigen var over.
Ifølge BBCs lytterforskningsavdeling ble Churchills tale hørt av 71,5 prosent av det potensielle publikummet. Etter å ha lovet "en kort periode med glede", konstaterte Churchill at krigen mot Japan ennå ikke var over, og konkluderte: "Fremad, Britannia! Lenge leve frihetens sak! Gud bevare kongen!" Churchills lege, lord Moran, hørte talen i Overhusets bibliotek. Kollegaen ved siden av ham syntes det var merkelig at det ikke var noen henvisning til Gud i talen. Moran bemerket: "Winston var imidlertid ikke i tvil om hvem som skulle ha æren."
Før sendingen spiste Churchill lunsj med kong Georg VI. Etterpå gikk han til Underhuset. Parlamentsmedlemmet Harold Nicolson beskrev hvordan han kom inn i salen "med en blyg og munter mine" og ble møtt med stormende begeistring. Etter å ha gjentatt radiouttalelsen sin, foreslo han "at Underhuset nå samles i St Margaret Church, Westminster, for å takke den allmektige Gud ydmykt og ærbødig for at vi er blitt befridd fra trusselen om tysk herredømme". Etter at takkegudstjenesten var over, vendte parlamentsmedlemmene tilbake til Underhuset, som ble hevet like etter kl. 16.30.
Etter et møte på Buckingham Palace med kongen, krigskabinettet og stabssjefene beroliget Churchill publikum som hadde samlet seg i Whitehall, ved å vise seg på balkongen til helsedepartementet. "Dette er deres seier", sa han til dem. "Nei", ropte de tilbake, "det er deres"
Senere spiste han middag med familiemedlemmer, presseinnehaveren Lord Camrose og den amerikanske ambassadøren. Deretter svarte han på folkemengdens krav om en ny tale. "Lysene gikk ned, og bombene falt", sa han. "Men hver eneste mann, kvinne og barn i landet hadde ingen tanker om å gi opp kampen."
Mary E. Lelean, en kontorist i Auxiliary Territorial Service, observerte den historiske scenen utfolde seg:
"Jeg har ingen stor beundring for mennesket Churchill, men som krigsleder har han vært uovertruffen, og han behersker språket på en fantastisk måte. Han leste verset av 'Rule Britannia', så løftet han hånden og brølte ut de første tonene av refrenget med en stemmeløs stemme. Og publikum tok refrenget med seg. Det var umulig ikke å bli rørt."
Churchill tilbrakte resten av kvelden sammen med Camrose, før han tok fatt på en 15 centimeter høy bunke med papirer som han hadde tenkt å ta seg av før han gikk til sengs.
Dette hadde selvfølgelig vært Churchills beste tid. Men det hadde ikke vært uten bekymringer. Bak kulissene var det gnisninger med sovjeterne: Stalin hadde ønsket at kunngjøringen av seieren skulle utsettes med en dag, et tilsynelatende trivielt poeng som gjenspeilte de pågående spenningene mellom de allierte. Øyeblikket var dessuten bittersøtt. Churchill visste at han aldri kunne forvente å oppleve et slikt høydepunkt igjen. Like viktig var det at krigen ennå ikke var over, noe han hadde forsøkt å minne det britiske folket om midt i jubelen. I kjølvannet av seieren i Europa trakk Labour og de liberale seg fra Churchills koalisjon, og han dannet en ny overgangsregjering som skulle styre landet frem til parlamentsvalget. Da stemmene var talt opp, viste det seg at de konservative hadde lidd et spektakulært nederlag. Selv på selve VE-dagen hadde den varme reaksjonen på Churchill som krigsleder blitt farget av reservasjoner mot Churchill som politiker, og velgerne bestemte seg for at mannen som hadde vunnet krigen, ikke var den rette til å vinne freden. Hans triumfdag inneholdt altså kimen til hans kommende tragedie.

Professor Richard Toye er professor i historie ved University of Exeter. Han har skrevet tre bøker om Winston Churchill og andre verk om britisk politikk, økonomi og imperium. Hans siste bok heter Age of Hope: Labour, 1945, and the Birth of Modern Britainkan kjøpes på nettet.

Churchill sitter i hagen til Downing Street 10 sammen med sine stabssjefer dagen før VE-dagen

Churchills popularitet som krigsleder hjalp ham ikke ved valgurnene

Churchill hadde stått i sentrum for regjeringens budskap under krigen, men den samme strategien mislyktes i valget i juli 1945, da de konservative tapte mot Labour

Bildekilde: wiki/Archiv T. Marounka, Getty Images

Bildet mangler på server
HWB7023.impact4.ALAMY_EG6N1R.psd

nederlagets sjokk
Mars/april 1945
En eldre dame ser med forferdelse på ruinene av en tysk by mens allierte tropper marsjerer forbi. Tyskland ble utsatt for kolossale ødeleggelser under krigen, og over 70 prosent av bykjernen i de største byene ble utslettet.

Demobilisering

Wehrmacht

Da Europa lå i ruiner, men Nazi-Tyskland var beseiret, hva skjedde med de millioner av Wehrmacht-ansatte da krigshandlingene opphørte og skytingen tok slutt?

I klatret opp kjellertrappen, åpnet inngangsdøren og gikk ut på gaten ... med et skittent, hvitt håndkle bundet til et kosteskaft ... den første av amerikanerne, en liten fyr, rev av meg alle medaljene mine, noe som laget gapende hull i tunikaen min ... jeg lurte på hva som ville skje med meg."
Henry Metelmann, som var pansermannskap i 22. panserdivisjon, var ikke alene om å gruble over hva som ville skje med ham da han gikk i fangenskap på slutten av krigen. I månedene før den tyske kapitulasjonen hadde det vært massekapitulasjoner i vest, og i april kastet i gjennomsnitt 50 000 tyske tropper inn håndkleet hver dag. Ytterligere en million kapitulerte i Italia og Østerrike den 2. mai, og to dager senere sluttet ytterligere en million seg til dem og aksepterte fangenskap i Nordvest-Tyskland, Danmark og Nederland.
En høytstående dansk polititjenestemann i byen Odder, politifullmektig Lemvigh-Müller, fikk ansvaret for å avvæpne de lokale tyske styrkene. "På et møte den fjerde kvelden etter at den tyske kapitulasjonen i Danmark ble kunngjort over radioen, diskuterte de lokale representantene for frigjøringsbevegelsen og jeg ... interneringen og avvæpningen av de tyske styrkene i Odder. Ved midnatt ble vi mottatt av den tyske kommandanten, major Erdmann, på Phoenix. Garnisonen besto på det tidspunktet av rundt 1000 mann. Major Erdmann fortalte oss at han ikke hadde fått noen ordre, og at radiomeldingen sannsynligvis var en engelsk løgn ... han erklærte at hvis britene eller amerikanerne nærmet seg, ville han marsjere ut av byen ... men hvis russerne kom, ville byen bli jevnet med jorden. Den 7. mai kom kommandanten til meg og informerte meg om at mennene hans ville dra neste morgen. Håndvåpen med fem skudd per mann ble etterlatt hos dem; alt annet utstyr ble overtatt av motstandsbevegelsen."
Avvæpning
Under kommando av sine egne offiserer ødela de tyske soldatene det som var igjen av tungt utstyr, spikret artillerikanoner, sprengte panservogner og satte fly ut av spill. Den foretrukne taktikken for sistnevnte var å fjerne propellen eller få understellet til å kollapse. Maskingeværer og geværer ble stablet opp og etterlatt, slik den norske SS-frivillige Ivar Corneliussen husket det:
"Vi var i Østerrike da krigen tok slutt, i en liten landsby ... en offiser kom og fortalte oss at krigen var over. Vi samlet alle våpnene våre i en stor haug, og offiserene våre fortalte oss at fra nå av var vi fritatt fra eden."

Tenåringsungdom fra Hitlerjugend og eldre Volkssturm blir samlet inn i Berlin av Den røde armé. Deres skjebne var sannsynligvis Sibir og Gulag

Anført av sine offiserer trasker tyske krigsfanger inn i amerikansk fangenskap i nærheten av München, 4. mai 1945

Demobilisering av Wehrmacht

"Han hentet to glass og fylte dem på russisk vis til randen med vodka, slik at vi kunne skåle for hverandre."

Utenlandske SS: gjengjeldelse

For de ikke-tyske medlemmene av Waffen-SS markerte VE-dagen slutten på krigen, men det var også starten på deres straff

Jan Munk, en 23 år gammel nederlandsk SS-frivillig, hadde forsøkt å gå tilbake til Leiden ved krigens slutt, men ble gjenkjent noen kilometer hjemmefra og kastet i en fengselscelle. "Jeg gråt så tårene trillet ... den natten hørte jeg at en av cellene ble åpnet og beboeren ført ut. Etter at vaktene hadde moret seg med ham, satte de ham tilbake i cellen, og så var det min tur ... Jeg ble banket opp med knyttnever og kjepper. Dette pågikk i tre netter. Det verste var å vente på at det skulle bli din tur."
Munk ble dømt til fem års tvangsarbeid. En flamsk SS-mann, Dries Coolens, ble utsatt for omtrent samme behandling:
"Tilbake i Belgia gikk jeg av toget i Gent og ble gjenkjent med en gang. En mobb angrep meg og holdt på å slå meg i hjel. Før jeg visste ordet av det, våknet jeg opp på sykehus. Jeg ble dømt til døden for å ha tatt til våpen mot Belgia, men fikk dommen omgjort til 15 års fengsel."
Coolens' medflamme Albert Olbrechts var langt heldigere: "Vi tok av oss uniformene og tok på oss noen sivile klær vi hadde stjålet. Vi bestemte oss for å gjemme oss i en låve den natten og overgi oss neste morgen ... Da jeg våknet, hadde amerikanerne ankommet. En svart amerikansk sersjant ropte til oss at vi skulle komme oss ut av høyet og rekke opp hendene. Han tok meg med til en offiser, og jeg fortalte ham at jeg hadde blitt hentet fra Belgia for å komme og jobbe i Tyskland, og han sa "OK" og henviste meg til et flyktningesenter." Olbrechts dro aldri hjem, men slo seg ned i Vest-Tyskland i stedet. Hans landsmann Oswald Van Ooteghem så også på det å holde seg hjemmefra som det beste alternativet:
"Da krigen tok slutt, tenkte jeg på å begå selvmord ... i stedet kalte jeg meg Hans Richter, lot som om jeg var tysk og giftet meg med en tysk kvinne." Van Ooteghem kom til slutt til å sone tre år i en belgisk celle sammen med sin far, en kjent nasjonalistleder.

Nedenfor: SS-mannen Oswald Van Ootegehm. "Jeg fikk tatt bilder i militæruniform for å lure eventuelle kontroller; skulderklaffene og krageklaffene var laget av papir og klistret på."

Jan Munk tjenestegjorde i 5. SS-panserdivisjon Wiking på østfronten og ble fengslet i Nederland etter krigen

Noen av de 180 000 tyske krigsfangene som ble sendt til Frankrike som tvangsarbeidere, rydder ruiner i Dunkerque i juli 1945

Som en siste oppvisning i trass mot det mislykkede Riket kastet mange ganske enkelt våpnene sine, som Gefreiter Robert Vogt fra 352. infanteridivisjon husket: "Det var meningsløst. Vi gamblet med livene våre for en tapt sak.... Så vi kastet våpnene våre i en bekk."
Personlige papirer og eiendeler ble også ødelagt eller begravd i håp om å kunne vende tilbake senere for å hente dem. De som beholdt medaljer, klokker og så videre, ble i likhet med Metelmann snart fratatt dem da de overga seg. Hendrik Verton, en nederlandsk SS-frivillig som kjempet i Breslau, var en av dem:
"En russisk soldat vaklet ned kjellertrappen ... han var en liten mann, kort og kraftig ... han tok meg til sitt bryst ... kysset meg på begge kinn og erklærte 'Hitler kaputt! Han stjal klokkene mine og la dem til dem som allerede prydet armene hans opp til albuene ... og med tungt hjerte brente jeg Soldbuch med alle innførslene om min militærtjeneste i den."
De som ikke gikk i fangenskap med en gang, delte ut mat, tepper og ekstra klær de hadde, og deretter delte de seg enten opp for å prøve å komme seg hjem, eller de gikk i kolonner for å overgi seg i hopetall. Noen, som Bruno Friesen, en artillerist i 7. panserdivisjon, klarte å smelte inn i befolkningen igjen: "Jeg overga meg aldri, jeg var aldri krigsfange, jeg deltok aldri på avnazifiseringsforelesninger. Jeg gikk bare tilbake til livet mitt."
Friesen, Metelmann og Vogt hadde det til felles at de var glade for at det var over, og at de hadde overlevd, men det samme kunne ikke sies om de tyske troppene i øst. Der drev frykten millioner av både soldater og sivile til å dra vestover i et forsøk på å overgi seg til de vestallierte og ikke til Den røde armé.
Kapitulasjon i øst
Til slutt falt rundt 800 000 Wehrmacht-soldater i sovjetiske hender ved krigens slutt, sammen med rundt 2 millioner av sine kamerater som var tatt til fange tidligere. En av dem som gikk denne skjebnen i møte, var Günter Korschorrek:
"Russland betyr intet mindre enn fangenskap i Sibir. Et forferdelig ord, det hamrer inn i hodet mitt! Vi som har kjempet mot sovjeterne, kan forestille oss hva som venter oss i Sibir." Korschorrek ble forflyttet vestover, men var heldig og overlevde.
Ifølge sovjetiske kilder døde 381 067 Wehrmacht-krigsfanger i Gulag, selv om dette tallet regnes som en kraftig underestimering, og det virkelige tallet antas å være så mange som 1 million døde av skyting, mishandling, sykdom og sult. Det var imidlertid ikke alle tyske krigsfanger som falt i sovjetiske hender som ble behandlet dårlig.
Den høyt dekorerte panserveteranen Oberst Hans von Luck (som hadde vært i aksjon i Polen, Frankrike, Nord-Afrika og Øst-Europa) husket hva som skjedde med ham da en sovjetisk soldat prøvde å stjele klokken og ridderkorset hans: "En ung offiser grep plutselig inn. "Stopp! Ikke rør ham, han er en geroi [russisk for helt], en mann man må respektere."
Von Luck ble deretter ført frem for en oberst i Den røde armé. "Han hentet to glass og fylte dem på russisk vis til randen med vodka, slik at vi kunne skåle med hverandre."
En jagerflyger fra Luftwaffe hadde en lignende opplevelse da han ved kapitulasjonen ble marsjert inn foran en gruppe offiserer fra Den røde armé: "Generalen reiste seg, tok på seg hatten, ga en ordre til de andre offiserene, og de løftet alle hendene mot meg i militær honnør."
I vest - Rheinwiesenlager
Fra og med D-dagen tok amerikanerne og anglo-canadierne omtrent like mange fanger hver, og de ble sendt etappevis tilbake til leirer i Storbritannia eller Nord-Amerika. Behandlingen var som regel rettferdig, selv om plyndring var utbredt, noe Luftwaffe-piloten Norbert Hannig fikk erfare etter å ha overgitt seg til en ung kanadisk offiser: "Kan jeg få pistolen din, takk, og hylsteret også - som en suvenir, forstår du." Deretter fikk han en tallerken med biff og potetmos før han ble overlevert til amerikanerne.
Dette var vanlig praksis mot slutten av krigen, da antallet nye fanger var så stort at britene og kanadierne sluttet å ta imot hele sin andel, og overlot til sine amerikanske allierte den lite misunnelsesverdige oppgaven med å huse, mate og vokte millioner av tidligere soldater.
Den amerikanske løsningen ble de 19 Rheinwiesenlager - Rheinwiesen-leirene - som ble bygget i det okkuperte Vest-Tyskland som midlertidige oppbevarings- og behandlingsstasjoner. Leirene, som offisielt ble kalt Prisoner of War Temporary Enclosures (PWTE), skulle ende opp med å huse så mange som to millioner krigsfanger gjennom hele sommeren, ofte under ekstremt dårlige forhold. Alle leirene ble bygget etter samme mal: Man valgte et åpent jordbruksland som lå i nærheten av en jernbanelinje og var omkranset av piggtråd.
Det totale leirområdet ble delt inn i ti til tolv mindre soner, hver med plass til mellom 5 000 og 10 000 mann. Gårdsbygninger i nærheten ble brukt som leirens kjøkken, sykehus og administrasjonssenter, og det var opp til fangene selv å skaffe leger, kokker og arbeidsgrupper. Sikkerheten ble i hovedsak ivaretatt av tidligere feltpoliti fra Wehrmacht, som fikk ekstra rasjoner for å bemanne gjerdet. Det var ingen innkvartering for krigsfangene, og de ble tvunget til å grave primitive tilfluktsrom og huler i jorden for å sove og beskytte seg mot vær og vind. Ivar Corneliussen var vitne til leirenes provisoriske karakter:
"Amerikanerne satte oss alle i en krigsfangeleir - ikke at det var en ordentlig leir, det var et stort jorde med piggtråd, og det var veldig lite tilsyn, ikke mange vakter i det hele tatt."
Strømmen av fanger overveldet snart leirene. Remagen-leiren, for eksempel, var bygget for 100 000 krigsfanger, men rommet 184 000. Uten husly og med rasjoner på 1200-1500 kalorier per dag per mann - selv om dette ofte ikke ble overholdt - satte underernæring og sykdom snart inn, og fangene begynte å dø. I motsetning til i nazistenes leirer var dette ikke offisiell politikk, men snarere det uheldige resultatet av et system som slet med å takle situasjonen. For å beskytte seg mot beskyldninger om mishandling bestemte Dwight Eisenhower at mennene i leirene ikke offisielt var krigsfanger, men i stedet "avvæpnede fiendtlige styrker", noe som betydde at de ikke var omfattet av Genève-konvensjonene. Uavhengig av de juridiske spissfindighetene døde mellom 3000 og 6000 fanger i leirene, ifølge de alliertes egen innrømmelse, selv om det sanne tallet sannsynligvis var en god del høyere.
Behandling og løslatelse
Man begynte umiddelbart å screene fangene for å finne ut hvilken rang de hadde, hvilken tjenestegren de tilhørte og om de var involvert i krigsforbrytelser. Offiserer ble utsatt for lange og gjentatte forhør, og også medlemmer av Waffen-SS ble utpekt til spesialbehandling, slik Andreas Fleischer opplevde i sin leir:
"En dag dukket det opp en amerikansk offiser med høyttaler og ropte til oss: 'Alle Wehrmacht-menn går bort dit til venstre, og alle Waffen-SS-menn til høyre' Vi gikk alle dit vi fikk beskjed om, og det viste seg at vi var mer enn 200 Waffen-SS-menn - det sjokkerte dem, særlig fordi leiren hadde en regel om at vaktholdet måtte fordobles hvis det var bare én Waffen-SS-mann i det. Amerikanske soldater kunne da komme opp og stirre på oss gjennom gjerdet som om vi var dyr i en dyrehage."
Leo Wilm beskrev hva medlemskap i Waffen-SS kunne bety i Vesten: "Under et forhør av amerikanerne fikk jeg juling fordi jeg var blitt satt til å utføre antipartisanoppgaver."
Selv om dette var hardt, var det langt verre i øst, slik en SS-mann beskrev det:
"De fleste i divisjonen ble overlevert av amerikanerne til russerne og sendt til Gulag. Jeg hadde en venn som var med dem ... en gang så han en russisk stridsvogn skyte 500 SS-menn fordi de ikke kunne jobbe lenger; det var regelen, hvis du ikke kunne jobbe, ble du skutt."
En annen fortalte: "I en av de mange leirene jeg gikk gjennom, så jeg to menn som gikk i takt med hverandre. De russiske vaktene grep straks tak i dem og sjekket om de hadde blodgruppetatoveringen som alle Waffen-SS-menn hadde. De fant den og skjøt dem på stedet."
Til tross for disse grusomhetene i både øst og vest begynte fangene å bli løslatt i løpet av få uker etter krigens slutt. Kvinnelig personell og Hitlerjugend i tenårene var vanligvis de første, raskt etterfulgt av de som ble ansett som nødvendige bønder og gruvearbeidere sto øverst på listen. Etter franske krav ble over 180 000 krigsfanger sendt til Frankrike som tvangsarbeidere, men i slutten av juni 1945 ble flere av Rheinwiesenlager, deriblant Remagen, stengt.
I øst hadde Sovjetunionen ved utgangen av 1946 færre krigsfanger enn Storbritannia og Frankrike til sammen, men de siste ble ikke løslatt før i 1956. De vendte tilbake til et helt annet Tyskland enn det de hadde forlatt.

Edmund Clauberg får en klem av sine foreldre da han kommer hjem fra krigsfangeleir i England, august 1948

Demontering

luftwaffe

For de seirende allierte var Luftwaffes fly både ødeleggende og utviklende

ord Mark Dolan

Thigjennom hele krigen hadde Luftwaffe vist seg å være en formidabel styrke. Men i de siste månedene, da krigslykken var i ferd med å snu, begikk tyskerne en rekke feil mens de febrilsk forsøkte å snu krigslykken. Siden 1943 hadde de allierte bombet tyske flyfabrikker for å stanse produksjonen av nye fly og drivstoff, og Hitler hadde strukket ressursene ved å omdirigere deler av flyvåpenet til østfronten. Selv om produksjonen av nye fly faktisk økte i 1944, gjorde kombinasjonen av operasjonelle tabber, svekket moral etter bombingen av Dresden, fly av dårlig kvalitet og utilstrekkelig opplæring av nye piloter Luftwaffe sårbart.
Etter at seieren var sikret, kunne de allierte (særlig amerikanerne) ta seg av det som det nå nedlagte tyske luftforsvaret hadde etterlatt seg. Ikke bare selve flyene, men også teknologien, ressursene og til og med ingeniørene som hadde designet Luftwaffes fly.
Gjenbruk og resirkulering
Arbeidet med å avvæpne og demobilisere det tyske flyvåpenet var en prosess som var like viktig rent optisk som praktisk. Selvfølgelig var det nødvendig å rive ned Tysklands militære våpenarsenal, men det å bli sett på som dominerende i demonteringen av det fryktinngytende Luftwaffe ga også et stort moralsk løft for de allierte nasjonenes befolkninger. Allerede i september 1944, da seieren så ut til å være i sikte, dannet U.S. Army Air Forces (USAAF) Air Disarmament Division (ADD), sammen med en rekke andre allierte lufttekniske etterretningsteam (ATI), som arbeidet med å hente inn fiendtlige fly og annet militært utstyr. Disse skvadronene hadde som oppgave å skille Luftwaffes materiell fra fiendens personell, beslaglegge det og enten studere det - hvis det var informasjon å hente - eller ødelegge det. Innen midten av 1946 hadde USAAF ødelagt mer enn 1 million tonn militært utstyr fra Luftwaffe og sendt mer enn 16 000 gjenstander tilbake til USA for å bli studert.
De fleste flyene som USAAF samlet inn i Tyskland og de okkuperte områdene, ble enten destruert (av og til av tyske krigsfanger) eller sendt tilbake til USA for å bli undersøkt, men noen ble brukt på nytt. I det okkuperte Frankrike ble noen av Luftwaffes fly, særlig Junkers Ju 88, brukt som en nødløsning for det utarmede franske flyvåpenet inntil det kunne gjenoppbygges.
Operasjon LUSTY
Det fantes en mengde verdifull informasjon å hente fra Luftwaffes etterlatenskaper, som var av stor interesse for både amerikanerne og sovjeterne. I slutten av 1944 utarbeidet den tekniske etterretningsskolen ved Wright Field i Ohio, der ADD var utdannet, "svarte lister" over fiendtlige fly og andre instrumenter som de spesielt ønsket å få med seg tilbake for analyse. Amerikanerne satte offisielt i gang Operation Lusty (forkortelse for Luftwaffe Secret Technology) bare et par uker før VE-dagen, med det uttalte målet å raskt erobre og utnytte tysk teknologi og etterretning.
Operasjonen besto av to deler. Den første, under ledelse av oberst Harold E. Watson, hadde som oppgave å samle inn fiendtlige fly og utstyr i felten og sende det tilbake for testing (britene lånte dem HMS Reaper, et hangarskip, til dette). Det andre teamet ble bedt om å rekruttere tyske nøkkelforskere og samle inn dokumentasjon som kunne gi innsikt i avansert nazistisk teknologi.
De svarte listene som var utarbeidet på Wright Field året før, dannet grunnlaget for Watsons team - kjent som "Watsons Whizzers" - og de måtte være dyktige piloter for å komme seg til alle stedene der de kunne finne utstyret USA ønsket å inspisere. Selv om Luftwaffe mot slutten av krigen hadde blitt et ganske ineffektivt foretagende, var teknologien - først og fremst i form av Messerschmitt Me 262 - ny og av enorm verdi for seierherrene. Me 262 var verdens første jetdrevne fly, raskere enn noen av de alliertes fly (hele 193 kilometer i timen raskere enn den amerikanske P-51 Mustang!) og høydepunktet i andre verdenskrigs flytekniske fremskritt.
Selv om gjennomslagskraften ble forhindret av en kombinasjon av tyske feil og alliert aggresjon (over 1400 fly ble produsert, men bare rundt 300 kom i kamp, de andre ble enten ødelagt under tyskernes forhastede trening eller av allierte bombeangrep på produksjonssentrene), var Whizzeren så revolusjonerende at den var et av Operation Lusties viktigste mål. Ikke bare klarte Whizzers å finne flere brukbare Me 262-fly og et lager av reservedeler, men de rekrutterte også (via det enkle valget mellom fangenskap eller tjeneste) Luftwaffe-piloter med ferdigheter til å fly flyene og Messerschmitt-ingeniører som kunne hjelpe forskerne med å studere flyenes indre funksjoner.
Det tok ikke lang tid før de allierte hadde gjort det fryktinngytende Luftwaffe til litt mer enn en rusten skraphaug, men de teknologiske fremskrittene som Luftwaffe muliggjorde, skulle innvarsle begynnelsen på jetflyalderen og raskt forandre verdens luftrom til det ugjenkjennelige.

"Det var en overflod av verdifull informasjon å hente fra Luftwaffes etterlatenskaper, som var av stor interesse for både amerikanerne og sovjeterne."

Messerschmitt Me 262, Tysklands teknologiske vidunder

En typisk Luftwaffe-kirkegård, fotografert i 1945

© Getty Images, Alamy

Deling av Deutschland

Med Tyskland i ruiner møttes de allierte for å komme til enighet om landets fremtid

ord Catherine Curzon

On 17. juli 1945 møttes de tre ledende allierte maktene i Potsdam i den sovjetiske okkupasjonssonen i Tyskland for å utføre en viktig oppgave: å planlegge freden etter krigen. De allierte lederne skulle etablere en ny orden uten å gå i de ødeleggende fallgruvene fra fredskonferansen i Paris i 1919, som hadde skapt de perfekte omstendighetene for det fremvoksende nazistpartiet.
Ilys av Tysklands betingelsesløse kapitulasjon ni uker tidligere skulle konferansen avgjøre hvordan man skulle administrere tyske anliggender og ta hånd om ettervirkningene av krigen. Avtalen om å møtes hadde blitt inngått på Jalta-konferansen, da Stalin, Churchill og president Franklin D. Roosevelt hadde bestemt seg for å fortsette diskusjonene etter den tyske kapitulasjonen. Roosevelt døde imidlertid bare noen måneder før de allierte møttes igjen i Potsdam.
Représentanter for Sovjetunionen, Storbritannia og USA var henholdsvis generalsekretær Josef Stalin, statsminister Winston Churchill og president Harry S. Truman, Roosevelts etterfølger. Hver mann var ledsaget av sin utenriksminister, henholdsvis Vjatsjeslav Molotov, Anthony Eden og James F. Byrnes.
In en skjebnens ironi var det imidlertid Winston Churchill som ikke fikk oppleve hele Potsdam-konferansen. På grunn av valgnederlaget samme år ble han raskt erstattet av Clement Attlee, som hadde med seg sin nye utenriksminister, Ernest Bevin, i stedet for Anthony Eden.
Navel på dette møtet som på Jalta var det ingen fransk representasjon. Frankrike

"De tre ledende allierte maktene møttes i Potsdam i den sovjetiske okkupasjonssonen i Tyskland."

De "tre store" håndhilser på Potsdam-konferansen (fra venstre mot høyre): Churchill, Truman og Stalin

Kilde: Wiki / Benoît Prieur Wiki / Benoît Prieur
CC BY-SA 4.0

de Gaulle ble ekskludert fra møtet etter spesifikk anmodning fra amerikanerne, som Frankrike hadde vært i konflikt med på grunn av de franske og amerikanske okkupasjonssonene. De Gaulle og Roosevelt hadde ikke bare det, men det hadde også oppstått en gjensidig uvilje mellom dem, fordi Roosevelt fryktet at franskmennene ville forsøke å revidere beslutninger som var tatt på Jalta. De Gaulle var opptatt av å gå videre i stedet for å se seg tilbake, og derfor ble han utestengt fra Potsdam, akkurat som han hadde blitt det på Jalta.
Tbeslutningen om å ekskludere Frankrike ble støttet av britene, som allerede hadde avtalt viktige mål med sine amerikanske motparter. Hvis Frankrike fikk sitte ved forhandlingsbordet, fryktet de at franske interesser ville komme i konflikt med de angloamerikanske representantenes.
Isom gjengjeldelse for at de ikke ble invitert til Potsdam-konferansen, motsatte franskmennene seg etter hvert å gjennomføre Potsdam-beslutningene i sin okkupasjonssone. Den viktigste av disse opprørshandlingene var at de nektet å gjenbosette tyskere som ble fordrevet fra øst. De motsatte seg også andre elementer i avtalen, særlig at de forbeholdt seg vetorett mot enhver politikk som en dag kunne føre til et gjenforent Tyskland, noe franskmennene forståelig nok var svært bekymret for etter flere tyske invasjoner.
Personlighetskonflikter
Under Potsdam var det ikke overraskende det enorme spørsmålet om hvordan tyske interesser skulle avklares og organiseres i fremtiden, som ble hovedtemaet i debatten. Med tanke på de katastrofale konsekvensene av Versaillestraktaten, som hadde gitt næring til misnøye og høyreekstreme sympatier i Tyskland ved å pålegge landet å betale enorme erstatninger og påta seg hele skylden for å ha forårsaket første verdenskrig, gikk Truman inn for en mildere tilnærming når det gjaldt å kreve erstatning. Sovjetunionen ville imidlertid at Tyskland skulle strupes. Mistilliten mellom den angloamerikanske og den sovjetiske delegasjonen var allerede i ferd med å vokse, og bak de offentlige smilene og vennskapsordene skjulte det seg bitter rivalisering og motstridende ambisjoner.
Det var vanskelig å komme til enighet mellom de allierte lederne, til tross for vanskelige relasjoner og uenigheter. Tyskland skulle demilitariseres og deles opp i fire soner, som hver skulle okkuperes av en av de allierte maktene (inkludert Frankrike). Hver makt skulle være ansvarlig for sin egen administrasjon, men all industri i Tyskland som kunne brukes til militær gjenoppbygging, skulle elimineres. All nazistisk politikk, alle nazistiske lover og institusjoner skulle avskaffes, og alle tyske anneksjoner skulle reverseres. Reparasjoner skulle avtales, og nye grenser skulle diskuteres. I tillegg skulle nazistpartiets medlemmer fjernes fra sine verv, og krigsforbrytere skulle stilles for retten som hastesak. Det tyske samfunnet skulle omformes til et demokrati igjen, og den gjennomsnittlige levestandarden skulle forhindres fra å bli høyere enn i nabolandene i Europa.
Wor å sikre at fremtiden skulle bli preget av demokrati og rettferdighet, ble retts- og utdanningssystemet i Tyskland fullstendig omorganisert. Fascistiske doktriner og praksiser ble forbudt, og nye tiltak ble innført for å fremme rettferdighet, likhet og, fremfor alt, demokrati. I dette nye Tyskland ble demokratiske beslutningstakere, myndighetspersoner og politiske partier aktivt oppfordret til å delta i den nye forvaltningen.
Tkonferansen ble enig om å trekke Tysklands grenser på nytt og overlate Polen til en regjering som nå var under sovjetisk innflytelse. Spørsmålet om Tysklands forfatning ble imidlertid tatt opp en annen dag: Inntil videre skulle landet styres av den allierte kontrollkommisjonen, som besto av Storbritannia, USA, Sovjetunionen og Frankrike.
På Potsdam-konferansen var kanskje det mest kontroversielle spørsmålet de tysk-sovjetisk-polske grenserevisjonene. Da en stor del av det polske territoriet ble overdratt til Sovjetunionen, fikk Polen en betydelig del tysk land, og landet begynte umiddelbart å deportere tyskere fra området. Andre nasjoner fulgte raskt etter, og deportasjonene fra disse andre sovjetkontrollerte områdene truet snart med å overvelde de alliertes innsats for å holde orden.
Wed fordrevne eller deporterte personer som strømmet ut av Polen, Tsjekkoslovakia og Ungarn, begynte de vestallierte å frykte hva som ville skje hvis tusenvis av eksiltyskere plutselig strømmet inn i deres egne soner. De ba om en umiddelbar utsettelse av deportasjonspolitikken for å kunne utarbeide og iverksette det de håpet ville bli en human og nøye gjennomført plan for å ta imot tyskerne som var på vei til de vestlige okkupasjonssonene.
Potsdam-erklæringen
Telv om det var blitt fred i Europa, fortsatte kampene i Stillehavet. Potsdam-erklæringen ble utarbeidet i juli 1945 av USA, Storbritannia og Kina og fastsatte vilkårene for Japans kapitulasjon. Erklæringen krevde total kapitulasjon og antydet katastrofale konsekvenser hvis Japan nektet å legge ned våpnene. Da erklæringen ble vedtatt i Potsdam, ble den ikke undertegnet av Sovjetunionen, siden landet ennå ikke hadde erklært krig mot Japan.
Jå få dager før Potsdam-erklæringen ble utstedt, informerte Truman Stalin om at USA hadde gjennomført vellykkede atombombeprøver. Truman hadde håpet at dette ville styrke USAs forhandlingsposisjon, men Stalin var allerede godt kjent med atombombeprøvene og sto fast i forhandlingene. Helv om Japan håpet at Sovjetunionens nektelse av å undertegne erklæringen kunne bety at de hadde en venn i Potsdam, tok de alvorlig feil. Japans regjering ignorerte Trumans mørke hint om total ødeleggelse, i håp om å komme til enighet om kapitulasjon med Sovjetunionen. Uten at de visste det, hadde Sovjetunionen inngått en avtale med Storbritannia og USA på Jalta om å gå inn i Stillehavsområdet innen tre måneder etter krigens slutt i Europa.
Den 8. august, nøyaktig tre måneder etter at Tyskland hadde overgitt seg til de allierte, og to dager etter at USA hadde sluppet atombomben over den japanske byen Hiroshima, gikk Sovjetunionen med på å overholde Potsdam-erklæringen. Dagen etter invaderte Den røde armé Mandsjuria - samme dag som Nagasaki ble utslettet av amerikanernes andre atombombe. Men Japan ville fortsatt ikke gi etter.
Etter å ha overvunnet vanskelig terreng, mangel på drivstoff og målbevisst motstand fra Kwantung-hæren (Japans styrke i Mandsjuria), feide sovjeterne over regionen og omringet sin hardt rammede fiende. Det var dette nederlaget som til slutt overbeviste Japan om å kapitulere, en triumf for de allierte som bare ble muliggjort av de historiske avtalene som ble inngått i Potsdam noen måneder tidligere. Endelig var andre verdenskrig over.

Potsdam-konferansen samles for å avgjøre Tysklands fremtid

Utenriksministrene Vjatsjeslav Molotov, James F. Byrnes og Anthony Eden møtes

Attlee (sittende helt til venstre) og Ernest Bevin (stående bak Attlees venstre skulder) i Potsdam

av  divisjon av Østerrike

Østerrike ble annektert av Nazi-Tyskland i 1938, og etterkrigstidens skjebne ble et betent tema

Da Nazi-Tyskland annekterte Østerrike, støttet flertallet av den østerrikske befolkningen dette. De allierte så annerledes på situasjonen, og i Moskva-erklæringen fra 1943 anerkjente de ikke bare Østerrike som Tysklands første offer, men krevde også at landet skulle frigjøres. Men da tiden var inne for å gjenopprette den østerrikske suvereniteten, ble Wien delt mellom de allierte, og det historiske sentrum ble satt under internasjonal kontroll. Det ble avtalt at okkupasjonsstyrkene skulle rotere hver måned mellom de fire allierte maktene - men Sovjetunionen hadde andre ideer.
I mars 1945 krysset sovjetiske tropper den tidligere østerrikske grensen og innledet Wien-offensiven. Uten å konsultere de andre allierte maktene ga Stalin 20. april 1945 den østerrikske sosialistiske politikeren Karl Renner beskjed om å danne en provisorisk regjering og tiltre. Det gjorde han under intens overvåkning av NKVD. Innsettelsen av denne sovjetkontrollerte regjeringen skapte misnøye blant de andre allierte, som nektet å anerkjenne det de så på som et marionettregime.
Da Det allierte råd trådte sammen i september samme år, avviste det Renners argument om at han burde lede en nasjonal regjering i alle de fire sonene slik situasjonen var nå. Men etter at Renner hadde gjort en målrettet innsats for å redusere kommunistenes innflytelse i regjeringen og administrasjonen, anerkjente de vestallierte hans embete, og han fikk tillatelse til å avholde landets første valg etter krigen.

Etter Trinity-atomprøvesprengningen truet USA Japan med en katastrofal skjebne

"Japans regjering ignorerte Trumans mørke hint om total ødeleggelse."

Bilder © Alamy, Getty, Bundesarchiv

Soldater fra Den røde armé utenfor operahuset i Wien, 1945

Å oversette ondskap

Paul Hooley, MBE, snakker om Wolfe Frank - lingvisten, soldaten
og flyktning som ble hovedtolk under Nürnbergprosessen

Tnürnbergprosessen er historiens mest berømte militærdomstol. Rettssakene ble ledet av de allierte styrkene umiddelbart etter andre verdenskrig, og var en rettsforfølgelse av fremtredende medlemmer av Nazi-Tyskland. Disse personene var ansvarlige for å ha deltatt i noen av de verste krigsforbrytelsene i historien, inkludert Holocaust.
Den første og mest kjente rettssaken ble holdt i justispalasset i Nürnberg, og var den mot 24 av naziregimets største krigsforbrytere mellom november 1945 og oktober 1946. Sentralt i rettsforhandlingene stod et team av lingvister som sørget for at uttalelser og kjennelser ble korrekt oversatt. Den fremste av dem alle var sjefstolken, Wolfe Frank, som har skrevet den posthumt utgitte selvbiografien Nürnbergs dødens stemme.
Boken er sammenstilt og redigert av historikeren Paul Hooley på grunnlag av tidligere skjulte memoarer, og avslører en fascinerende mann. Frank var en tysk underjordisk motstandsarbeider mot nazistene på 1930-tallet, før han ble tvunget til å flykte til Storbritannia. Han hadde til å begynne med fremgang, men ble så internert i de første årene av andre verdenskrig. Frank ble til slutt løslatt og sluttet seg til den britiske hæren før han spilte sin rolle i Nürnberg. Han spilte en avgjørende rolle under rettssakene, og ble kjent som "dommens stemme" for sine offisielle uttalelser om dødsdommer.
Frank begikk tragisk nok selvmord i 1988, men Hooley avslører denne ekstraordinære karakteren, som både var en eventyrlysten hedonist og en dypt modig mann med integritet.
"En historikers drøm"
Hva var omstendighetene som fikk deg til å redigere Franks papirer til en bok?
I 2015 skulle en venn av meg, Mike Dilliway, flytte og kom over esker og kofferter fulle av dokumenter som han hadde arvet etter en venn, Wolfe Frank. Mike hadde plassert dokumentene på loftet sitt, der de hadde stått uforstyrret i over 25 år. Han visste ikke hva han skulle gjøre med samlingen, og ba meg om å se om arkivet inneholdt noe av betydning. Etter å ha sortert, katalogisert, undersøkt og sjekket flere tusen ark med data, ble jeg glad da jeg innså at jeg hadde gjort viktige funn.
Samlingen viste seg å være memoarene og tilhørende dokumenter etter Frank, som hadde vært sjeftolk ved de internasjonale krigsforbryterprosessene i Nürnberg. Arkivet var en drøm for en historiker.
Hvordan var personligheten hans?
Alle jeg har snakket med som kjente Frank, husker ham som en sjarmerende, imponerende og beskjeden mann med god smak og gode manerer. Han var alltid ulastelig kledd og holdt seg mye for seg selv. Men til tross for at han fremsto som en typisk engelskmann, var han en flyktning som hadde flyktet fra Nazi-Tyskland i 1937, og som var blitt stemplet som "en statsfiende som skulle skytes på stedet". Han hadde også vært en påfallende kjekk mann og var uimotståelig for damene.
Frank var en unik personlighet med ekstreme kontraster. Han tilbrakte et helt liv i overhalingsbanen og koste seg, selv i de vanskeligste tidene. Det er ikke til å stikke under en stol at han var en enspænder som tok seg friheter og var en playboy, risikotaker, seriebryter og stordrikker.
Men han var også en mann med et enormt mot, ære og evner. Hans håndtering av oversettelsene, avhørene og tolkningene i Nürnberg skiller ham fra alle andre tolker i sin samtid, kanskje i alle tider. Han ble bedt om å påta seg det tøffeste oppdraget man kan tenke seg, og var kanskje den eneste i verden som kunne tilfredsstille alle involverte.
Motstand og eksil
Hvordan forandret nazismen livet hans?
Frank var sønn av en jødisk industriherre og hadde en privilegert oppvekst, men alt dette endret seg i 1933. For det første tok faren - som hadde mistet fabrikkene sine og som jøde visste hva som ventet ham - sitt eget liv. Frank var også til stede i München den 5. mars 1933, da han overvar nazistenes triumftog som kunngjorde Hitlers maktovertakelse. Under demonstrasjonen ble han vitne til det som med stor sannsynlighet var Det tredje rikets første offentlige mishandling av en jøde. Denne hendelsen fikk Frank til å bestemme seg for at han aldri mer selv skulle gjøre honnør, og han klarte å unngå å gjøre det selv når han faktisk var i Hitlers nærvær.
Frank ble et aktivt medlem av en underjordisk motstandsbevegelse, med base på Carlton Tearooms, der han og Hitler ofte tok en forfriskning. En bevegelse som var involvert i å smugle store pengesummer og truede jødiske borgere ut av Tyskland, rett foran nesen på Hitler.
Hva fikk Frank til å forlate Tyskland?
Livet hans forandret seg dramatisk i 1936. Han møtte og forelsket seg i kvinnen som skulle bli hans første kone, men de kunne ikke gifte seg på grunn av hans ikke-ariske herkomst. Paret ble venner med en britisk offiser i Italia, som sørget for at de kunne komme til England og gifte seg. Da Frank kom hjem, ble han tipset av en venn i Gestapo om at han var i ferd med å bli arrestert og internert i konsentrasjonsleiren Dachau. Han flyktet til Sveits og deretter til England, og etterlot seg sin seks dager gamle brud, som han ikke så på nesten ti år.
Frank kom til England uten penger, med få eiendeler og uten å kunne snakke språket, men han integrerte seg entusiastisk i det britiske livet. I løpet av to år snakket han flytende engelsk, ble administrerende direktør i to selskaper, produserte en musikal på West End og var direktør i et eiendomsselskap.
Hva var Franks første opplevelser under krigen?
Til tross for at han var kjent for sitt heltemot som motstandsarbeider og offisielt var erklært fiende av Det tredje riket, ble Frank arrestert i begynnelsen av andre verdenskrig, sammen med alle andre tidligere tyske og østerrikske statsborgere, og internert som en fiendtlig utlending. Frank var fast bestemt på å renvaske navnet sitt, få sin frihet og slutte seg til den britiske hæren. I løpet av få uker etter interneringen ble han utnevnt til "leirleder" og la press på kommandantene i de ulike leirene. Franks utholdenhet førte til slutt

"Han var en avgjørende del av rettssakene og ble kjent som "dommens stemme" for sine uttalelser om dødsdommer."

Over: Frank (til høyre) og dommer Michael Musmanno fra den amerikanske marinen (i midten) under avhøret av SS-general Karl Wolff. Musmanno ga senere dette fotografiet til Frank, som han kalte "tolkeesset" i Nürnberg, og skrev en inskripsjon på det

Høytstående nazitiltalte på tiltalebenken under Nürnbergprosessen, deriblant Hermann Göring, Rudolf Hess, Joachim von Ribbentrop, Wilhelm Keitel og Karl Dönitz

Ernst Kaltenbrunner under rettssaken i desember 1945. Kaltenbrunner var det høyest rangerte SS-medlemmet som ble stilt for retten i Nürnberg, men Frank hetset ham for å ha grått foran britiske offiserer

Hermann Göring var den nest høyest rangerte nazistiske tjenestemannen som ble stilt for retten i Nürnberg, og tilbrakte 12 timer i vitneboksen. Wolfe Frank avsa dødsdommen mot ham

Frank (i midten) og andre tolker følger med på forhandlingene mens de venter på sin tur i tolkeboksene

Wolfe Frank avbildet under Nürnbergprosessen ca. 1945-46

det lønte seg, og han ble ikke bare løslatt, men fikk også lov til å verve seg til den britiske hærens Auxiliary Pioneer Corps. I desember 1944 ble han sekondløytnant i Royal Northumberland Fusiliers.
En sentral rolle
Hvordan ble Frank valgt ut til rettssakene?
Frank ble utnevnt til stabskaptein etter de alliertes seier og fikk beskjed om å slutte seg til den britiske krigsforbryterkommisjonen. Han fikk beskjed om at "denne enheten skal samle inn materiale til rettsforfølgelsen av de største krigsforbryterne". Det er Göring og andre. Vi drar på søndag." Frank ble derfor involvert i BWCE fra første dag og fikk det aller første bevismaterialet han skulle oversette, Hitlers beryktede "Natt & tåke"-dekret. Dette hadde beordret henrettelse av allierte flyvere, noe som senere ble vist i filmen Den store flukten.
BWCE flyttet til Bad Oeynhausen, der Frank videreutviklet sine ferdigheter som oversetter, etterforsker og forhørsleder. Dette førte til at han ble utpekt som en tolk med eksepsjonelle ferdigheter, og sjefen for den amerikanske språkdivisjonen, Leon Dostert, ble oppmerksom på ham. Han fikk Frank umiddelbart overført til det amerikanske oversetterteamet under Nürnbergprosessen, noe som førte til at han ble utnevnt til sjefstolk.
Hva var Franks rolle under rettssakene, og hvor verdifulle var hans tolkeferdigheter?
Da rettssakene pågikk, ble Frank ansett for å være den beste tolken i verden. Han snakket og forstod tysk bedre enn de fleste tyskere, og han snakket engelsk med samme dybde, klarhet og diksjon som en høyt utdannet britisk aristokrat. Franks bidrag i Nürnberg ble ansett som en viktig faktor for at rettferdigheten ble tolket og oversatt på en rettferdig måte for alle parter. Dette skal ha forkortet rettssaken med anslagsvis tre år.
For å sette dette i sammenheng: Den første og viktigste av rettssakene varte i ti måneder, og i løpet av denne tiden snakket tolkene seks millioner ord - hovedsakelig på engelsk og tysk. Frank var direkte involvert i oversettelsen av en tredjedel av alt som ble sagt til engelsk og en tilsvarende mengde til tysk. Dette inkluderte ni av de tolv timene Hermann Göring tilbrakte i vitneboksen.
Den britiske aktor Sir David Maxwell Fyfe kryssforhørte Hermann Göring iöring regnes som en av rettshistoriens mest bemerkelsesverdige opptredener, og Frank gjentok feilfritt alt som ble sagt av både Maxwell Fyfe og Göring hele veien. Frank var også den eneste tolken i Nürnberg som kunne brukes i både engelske og tyske tolketeam.
Hvilken rolle spilte han som pioner innen "simultantolking" under rettssakene?
Simultantolking ble født i Nürnberg. Tidligere hadde man alltid tolket fortløpende på alle livets områder - diplomati, industri, vitenskap og alle andre områder.
I dag er simultantolking svært utbredt, men da rettssakene startet, var det ingen som visste om det. I Nürnberg ble det opprinnelige utsagnet, som et vitnemål for retten, for første gang fremført i en mikrofon som var koblet via kabel til hodetelefonene til en tolk. Samtidig som tolken lyttet til foredragsholderen, leverte han en muntlig oversettelse inn i en mikrofon i sin egen bås.
En kabel koblet mikrofonen hans, og mikrofonene til andre tolker som satt i andre båser, til en valgbryter som var installert ved hvert sete i auditoriet. Tilhørerne kunne så velge den kanalen som hadde det språket de ønsket å høre.
Hvilke nazister var det Frank oversatte for og møtte?
I tillegg til å være tolk var Frank også etterforsker, forhørsleder og bevissamler. I tillegg fikk han i oppgave å hjelpe de tiltalte med å velge advokater. Disse rollene brakte ham i kontakt med alle krigsforbryterne, særlig under den første og største rettssaken mot de 24 toppnazistene. Dette gjaldt blant annet Göring, Rudolf Hess, Joachim von Ribbentrop, Wilhelm Keitel, Albert Speer og kanskje den ondeste av dem alle - ifølge Frank - Otto Ohlendorf.
Hva mente han om de som sto for retten?
Når Frank hadde direkte kontakt med krigsforbryterne, ser det ut til at han i alle formelle situasjoner var i stand til å sette personlige følelser til side. Men i løpet av de lange avhørene slapp det likevel frem eksempler på en annen side ved hans karakter. Han fortalte Ernst Kaltenbrunner at det hadde vært en fornøyelse å se ham gråte foran britiske offiserer, og da han hetset Wilhelm Keitel om de kriminelle aspektene ved hans henrettelsesordre, svarte feltmarskalken sint: "Jeg var med i Führer da bomben gikk av i attentatet. Jeg ville gitt hva som helst for å ha blitt drept ved hans side da."
Frank selv skrev: "Jeg tror fullt og fast på Nürnbergprosessen. Jeg tror ikke at det fantes noen alternativ løsning. Det faktum at andre lignende forbrytelser ble begått, noen ganger på alliert side, betyr ikke at Nürnberg var moralsk, juridisk, etisk eller historisk feil. Selv Göring mente de var rettferdige."
Hvordan fikk han kallenavnet "The Voice of Doom"?
Fra det øyeblikket rettssakene startet, ble Frank en sentral skikkelse i alle ledd. Han tolket tribunalets åpningsinnlegg, ble brukt mer enn noen annen tolk, og til slutt avsluttet han rettssaken ved å informere de tiltalte om deres skjebne.
Dette var en oppgave som ble lyttet til av anslagsvis 400 millioner radiolyttere samtidig, og som fikk verdens medier til å kalle ham "Dommedagens stemme". De første og siste ordene de tiltalte hørte på sitt eget språk i Nürnberg, ble ytret av Wolfe Frank, en mann de respekterte og stolte fullt og helt på.
Frank beskriver kunngjøringen av dødsdommene mot 11 av de tiltalte som den mest anspente timen i sitt liv. Selv dette var ikke uten flere hendelser. Da han skulle til å informere Göring om hans skjebne, brøt lydanlegget ut. Göring trakk på skuldrene til Frank for å indikere at han ikke hørte hva som ble sagt.
Da det var reparert, fortsatte Frank, og Göring ga ham et tynt smil og en tommel opp som tegn på at han kunne høre igjen. Dette var i samme øyeblikk som Frank annonserte "death by the rope". Det var et surrealistisk øyeblikk som hjemsøkte Frank resten av livet.
"Esset over dem alle"
Hvordan så Franks samtidige på ham?
Michael Musmanno, en av dommerne som ledet Nürnbergprosessen, skrev på et fotografi av ham og Frank i avhør med general Karl Wolff: "Til Wolfe Frank - esset av tolker ved de internasjonale krigsforbryterprosessene i Nürnberg - og for min del hele verden rundt"
Et annet sted husket en av aktorene, Henry T. King Jnr, at "Franks oversettelser var utsøkte - han behersket det engelske språket utmerket. Jeg pleide å gå til rettssalen noen ganger bare for å høre på ham."
Internasjonale journalister, deriblant R. W. Cooper fra The Times roste også Frank: "Alle var enige om at kaptein Wolfe Frank, som oversatte fra tysk til engelsk, og som kom til Nürnberg i britisk uniform og vendte tilbake som sivilist, var esset av dem alle."
Hvordan føles det å ha utgitt hans selvbiografi posthumt, og hva er din personlige mening om Frank?
Jeg visste at det var min plikt å sørge for at den viktige historiske informasjonen i Franks memoarer ble mer allment kjent. Jeg håper jeg har ytet ham rettferdighet og fortalt historien hans slik han selv ville ha ønsket at den skulle presenteres, med vorter og det hele. Jeg håper også at leserne vil se det samme som meg, nemlig at det en gang var en mann som med sin "fremragende lærdom, administrasjon, intellekt og integritet" fikk uforbeholden ros fra alle som var vitne til hans opptredener på en verdensscene. Han var en viktig bidragsyter til suksessen til "den største rettssaken verden noensinne har sett".

"Frank var også en avhører og bevisinnhenter."

Frank (i midten) avbildet mens han tolker vitnemålet til Hermann Göring. Til høyre for ham står den amerikanske offiseren kaptein Harry Sperber, som i likhet med Frank var tysk flyktning

Franz von Papen, Hjalmar Schacht og Hans Fritzsche holder pressekonferanse i retten umiddelbart etter at Frank har kunngjort frifinnelsen

Tolkene i Nürnberg jobbet i et væpnet kompleks under enkle forhold på bakrommet

Wolfe Frank fotografert i 1985. Han skrev en gang at grusomhetene under andre verdenskrig aldri må glemmes: "Vi bør ikke unne oss den luksusen å begrave slike grusomme minner."

Bilder © Getty Images, Paul Hooley, Pen & Sword

Wolfe Frank er gjenstand for de posthume selvbiografiene Nürnbergs dødens stemme og Den hemmelige nazijegeren. Begge er redigert av Paul Hooley og utgitt av Pen & Sword Books. For mer informasjon besøk: pen-and-sword.co.uk

Paul Hooley, tidligere borgermester i Bedford, ble utnevnt til MBE i 2003 og har redigert to bind av Wolfe Franks memoarer

gjenoppbygging

Gjenoppbygging av Europa

Kanonene har kanskje endelig stilnet, men Europas problemer er ennå ikke over

"Gjenoppbyggingen av Europa ville være en gigantisk oppgave som ville kreve enorme mengder penger og arbeidskraft."

Woannen verdenskrig forandret verden for alltid. Millioner var døde eller fordrevet, økonomiene smuldret opp, og hele regioner lå i ruiner. Gjenoppbyggingen av Europa skulle bli en gigantisk oppgave som krevde enorme mengder penger og arbeidskraft, og mens noen nasjoner skulle komme ut av etterkrigstiden med større innflytelse enn noensinne, skulle andre finne seg selv skjult bak et jernteppe i flere tiår fremover.
Wed aksehærenes kapitulasjon og de alliertes triumf var freden endelig kommet. Men selv om den umiddelbare trusselen var over, ville ting aldri bli som før. USA og Sovjetunionen, som var tvunget sammen som allierte mot Hitler, opplevde at deres alltid anspente forhold ble forverret, og Europa, som var splittet av mange års krig, var delt i to. I fremtiden skulle øst mot vest komme til å erstatte aksemaktene mot de allierte.
Okkupasjon og ødeleggelser
Allerede da de tyske hærene marsjerte gjennom Europa, etterlot de seg et spor av ødeleggelser. I tillegg til skadene som var blitt gjort under kampene, var store byer blitt ofre for den tyske krigsmaskinen, som ødela bysentra og drepte millioner av mennesker.
Iwarszawa hadde tyske tropper i kjølvannet av opprøret i 1944 ødelagt mer enn 85 prosent av den historiske byen, plyndret og rasert bygninger i en brutal gjengjeldelsesaksjon. Tusenvis av mennesker ble sendt til arbeids- eller dødsleirer, mens tyske styrker gikk i gang med å ødelegge byen og brenne ned historiske steder og kultur- og lærdomssentre. Spesielle Brandkommandos (brannkommandoer) ble beordret til å sørge for at Warszawa ble redusert til en askehaug.
Wens de tyske styrkene bevisst gikk inn for å brenne Warszawa, ble det okkuperte Praha utsatt for alliert bombing gjennom hele krigen. Rundt 2000 mennesker ble såret eller drept den 14. februar 1945 da piloter fra det amerikanske flyvåpenet teppebombet byen med over 136 tonn sprengstoff etter en navigasjonsfeil under det beryktede allierte angrepet på Dresden. Praha var skjult av skyer, og de amerikanske pilotene var ikke klar over at utstyret deres ikke fungerte som det skulle, og slapp lasten over det de trodde var Dresden. Alle tapene var sivile, og

bombingen ble brukt av nazistene - og senere Sovjetunionen - i deres antiamerikanske propaganda.
Tbombingen av Dresden har blitt en av krigens mest beryktede aksjoner. Allierte fly slapp 3630 tonn høyeksplosiver og brannbomber over den tyske byen, noe som utløste en ildstorm som raste milevis. Anslagsvis 25 000 mennesker ble drept i de fire raidene som fant sted mellom 13. og 15. februar 1945, og bombingen viste seg å være en av de mest kontroversielle beslutningene de allierte tok.
Operasjonen ble planlagt med sikte på å ødelegge det de allierte mente var et strategisk mål, og amerikansk etterretning hadde identifisert viktige transport- og kommunikasjonssentre som skulle angripes. I ettertid ble det imidlertid hevdet at få strategiske mål ble ødelagt i det hele tatt, og at bombingen konsentrerte seg om kulturelle og sivile landemerker som var av liten betydning for krigsinnsatsen. De alliertes operasjoner over Dresden er fortsatt gjenstand for debatt den dag i dag.
En annen by som i stor grad ble utslettet, var Kyiv, som led en helt spesiell skjebne i hendene på de sovjetiske troppene som ble tvunget til å forlate den i 1941. Slaget om Kiev raste fra 7. juli til 26. september, og kulminerte med at de sovjetiske styrkene som forsvarte byen, ble fullstendig omringet av Wehrmacht og led over 700 000 tap. Men før det endelige nederlaget hadde de sovjetiske soldatene lagt ut tusenvis av radiostyrte miner i hele byen. De begynte å detonere disse minene den 24. september, noe som førte til at så godt som alle bygninger av betydning kollapset og et inferno som varte i flere dager.
Bombing av Berlin
Welv om mange andre steder i Europa led katastrofale skader under krigen, ble Berlin, som sentrum for den nazistiske administrasjonen, utpekt som et strategisk nøkkelmål for de allierte. Byen ble rammet av utallige flyangrep, og hundretusener av tonn med eksplosiver ødela byen. Disse raidene kulminerte i slaget om Berlin, som ble utkjempet i luftrommet over byen fra 18. november 1943 til 31. mars 1944, og som etterlot byen i flammer. Brannen stilnet først da den nådde naturlige grenser som den ikke kunne krysse - ellers raste den nærmest ukontrollert. De menneskelige kostnadene var enorme, og i 1945 ble det som fortsatt var igjen av hovedstaden ytterligere ødelagt da Sovjetunionen beleiret byen før de overveldet den i det andre slaget om Berlin, som til slutt tvang Det tredje riket i kne.
Allerede da freden brøt ut på kontinentet, var det millioner av mennesker på flukt som måtte regne med krigens omkostninger. Med rundt 55 millioner mennesker på flukt bare i Europa ble det opprettet leirer som skulle gi husly, mens man arbeidet med å få disse menneskene tilbake til hjemlandet eller andre trygge steder. I utgangspunktet var planen å repatriere alle, men mens dette arbeidet pågikk, var det viktigere å ta seg av de umiddelbare behovene deres.
Fordrevne personer
Mange av de fordrevne led av dårlig helse eller underernæring, og det var ofte opp til det militære personellet å dele sine egne forsyninger med de nødlidende. Den overordnede omsorgen for de fordrevne ble ivaretatt av United Nations Relief and Rehabilitation Administration, som hadde repatriert over 6 millioner mennesker innen utgangen av 1945. Mange ble imidlertid værende i leirene i lengre tid, og forholdene i disse bosetningene kunne være svært vanskelige.
Pen mest kjente var kanskje Hamburgs "Zoo Camp", som ble etablert i Planten un Blomen-parken på området til Hamburg Zoo. Zoo Camp ble opprinnelig bygget for å huse tvangsarbeidere for Nazi-Tyskland, men ble overtatt av britene i mai 1945 etter Tysklands kapitulasjon. De fleste av beboerne var fra land i Øst-Europa som nå var under sovjetisk administrasjon, og mange av dem fryktet represalier hvis de vendte hjem til sine opprinnelsesland.
Oved ankomsten til leiren ble de behandlet for lus, og deretter fikk de utdelt et identitetskort med navn, nasjonalitet og bosted. Deretter fikk de tildelt sin egen seng i en av hyttene, der det var meningen at de skulle bo så kort tid som mulig. Derfra ble de transportert til sin egen "nasjonale leir", som så skulle sørge for hjemtransporten. Men for dem som ikke ønsket å vende tilbake til hjemlandet på grunn av frykt for forfølgelse, eller rett og slett fordi de var for syke til å reise, ble steder som Zoo Camp et langtidsopphold. For dem som kunne og ville reise, var ødeleggelsene av infrastruktur og havner under krigen et betydelig hinder. Prosessen med å finne et nytt hjem var krevende og administrativt tung, og noen ventet fortsatt på å finne et permanent sted å bosette seg 15 år etter krigens slutt.
Å telle de økonomiske kostnadene
I kjølvannet av triumfen sto desto de allierte maktene overfor den vanskelige balansegangen det var å styre etterkrigstidens Tyskland, som nå var under sovjetisk styre. I Vesten hadde mange forventet
at nazismens fall skulle innlede en ny æra av samarbeid, men i stedet var det en annen form for undertrykkelse som truet de plagede folkene i Øst-Europa. En annen voksende trussel var faren for økonomisk ruin.
Mange land var økonomisk knust etter mange års konflikt. Storbritannias statsgjeld hadde skutt i været på grunn av krigskostnadene, og Tysklands økonomi var fullstendig lammet. Prisen for gjenoppbyggingen virket ufattelig høy.
Tyskland gikk med på å betale erstatninger til Storbritannia, Frankrike, USA og Sovjetunionen (blant flere andre nasjoner som hadde blitt trukket inn i krigen), og USA og Storbritannia tok gjerne imot en stor del av disse i form av intellektuelle erstatninger. Dette innebar at de sikret seg en rekke patenter og en enorm mengde tysk vitenskapelig og teknisk kunnskap og eksperter. Det anslås at verdien av de intellektuelle erstatningene som de allierte regjeringene tok, tilsvarte 10 milliarder dollar.
USAs politikk gikk ut på at Tyskland bare skulle få et minimum av hjelp for å hindre hungersnød, men ellers skulle landet klare gjenoppbyggingen på egen hånd. Hensikten var å sørge for at landet ble redusert til 1930-tallets industristandard og dermed ikke ville være i stand til å føre krig igjen. Tysklands gjenoppbyggingsarbeid ble vanskeliggjort av at fire millioner av landets innbyggere ble fordelt over hele Europa og Nord-Amerika for å stille gratis arbeidskraft til rådighet som en annen form for erstatning.

I kjølvannet av brannstormen i Dresden hopet det seg opp lik i gatene. Disse ble senere brent

"sovjeterne begynte å detonere minene, noe som førte til at praktisk talt alle viktige bygninger i kyiv kollapset"

Storbritannia i etterkrigstiden

I etterkant av krigen måtte Storbritannia gå en ny og utfordrende vei

Storbritannia kom ut av krigen med en økonomi i ruiner, beleiret av konflikt i enhver forstand. Med utbombede byer som fortsatt skulle gjenoppbygges, og veteraner som kom hjem og fant et forandret land, var det starten på en ny æra.
Krigens omkostninger hadde tømt Storbritannias statskasse og fremskyndet tapet av koloniene. India ble selvstendig i 1947, etter å ha vært en viktig del av den britiske krigsinnsatsen. Suez-krisen i 1956 innledet i realiteten kolonimakten Storbritannias dødsklokke, og overdragelsen av Hongkong i 1997 markerte slutten på imperiet.
I kjølvannet av krigen måtte landets nye Labour-regjering under Clement Attlee finne sine egne ben å stå på. Målet med velferdsstaten var å bekjempe sykdom, elendighet, nød, uvitenhet og lediggang, og sikre helse og verdighet for alle. Et nytt system med familietillegg ble innført ved siden av folketrygdloven, som ga en rekke ytelser, blant annet alderspensjon til dem som betalte det obligatoriske bidraget. Det kanskje mest kjente av alt var at helseminister Aneurin Bevans kjære prosjekt, National Health Service, ble innført i 1948 for å tilby gratis, offentlig finansiert helsehjelp til alle.
Mange av initiativene som ble innført i den umiddelbare etterkrigstiden, eksisterer fortsatt i en eller annen form i dag. Det var en revolusjonerende tid som skapte en moderne stat. Storbritannia skulle aldri bli det samme igjen.

I 1959 hadde over 900 000 europeiske flyktninger blitt tatt imot av vesteuropeiske land, mens USA tok imot 461 000

Universitetet i Liverpool, fakultet for helse- og biovitenskap. CC BY-SA 2.0

Bevan på NHS' første dag, 5. juli 1948

En ny verdensorden

Da øst og vest delte seg, vokste det frem et nytt forsvarssystem

I april 1945 møttes representanter fra 50 land på FN-konferansen i San Francisco for å utarbeide FN-pakten. Mange av de fremmøtte var i krig med Tyskland, og konferansen ble sponset av Sovjetunionen, Kina, Storbritannia og Frankrike. FN skulle opprettholde fred og sikkerhet i verden, gi hjelp til alle som trengte det, og sørge for at menneskerettighetene og internasjonale lover ble respektert.
Men etter hvert som trusselen fra nazismen avtok og freden senket seg over Europa, dukket det opp en ny fare i form av Stalins Sovjetunionen. For USA ble det nå viktigere å bygge et forent, opprustet og økonomisk oppegående Europa som kunne være en partner mot det ekspanderende Sovjetunionen. For å sikre at kommunismen ikke skulle spre seg ukontrollert, dannet de vesteuropeiske landene en militærallianse for å forsvare sine interesser.
I 1949 undertegnet 12 land Nord-Atlanterhavspakten, som offisielt dannet NATO. Seks år senere svarte Sovjetunionen og dets satellittstater med Warszawapakten, der de sverget på å forsvare hverandre. I den påfølgende kalde krigen skulle både NATO og Warszawapakten bli testet til det ytterste.

Ovenfor: FNs grunnleggelseskonferanse i 1945

Ovenfor: Tretti europeiske land er medlemmer av NATO

London og andre byer lå i ruiner, og kostnadene ved å gjenoppbygge Storbritannia var enorme

I Frankrike så det ganske annerledes ut. Charles de Gaulle var fast bestemt på å få landet på fote igjen etter årene med tysk okkupasjon, og innførte en rekke politiske tiltak som førte til Les Trente Glorieuses (De tretti strålende årene), en periode med økonomisk vekst som begynte i 1945. Det var imidlertid en treg start, mens Frankrike arbeidet med å gjenoppbygge sin ødelagte økonomi. Levekostnadene økte i en rasende fart, boligkrisen var desperat, og rasjoneringen påvirket fortsatt den nasjonale moralen. De Gaulles nye tiltak førte til en omfattende statlig kontroll over økonomien.
På den andre siden av Den engelske kanal økonomi i knestående. En stor del av landets rikdom hadde gått til krigsinnsatsen, og mye av den hadde gått til USA for å kjøpe våpen og utstyr. Umiddelbart etter Tysklands nederlag kollapset koalisjonsregjeringen, og ved det påfølgende parlamentsvalget ble Winston Churchill stemt ut av Downing Street av en velgerskare som var utslitt av krigen.
I1941 hadde USA innført Lend-Lease, et system der USA forsynte sine allierte med gratis materiell, mat og olje, under forutsetning av at utstyret skulle brukes til det enten ble ødelagt eller returnert etter krigen. USAs beslutning om uventet å avslutte Lend-Lease i 1945 var et hardt slag for den påtroppende Labour-regjeringen. Storbritannia hadde ikke noe annet valg enn å gå med på det angloamerikanske lånet, et finansielt lån fra USA som stabiliserte Storbritannias økonomi. Selv om renten på 3,75 milliarder dollar (tilsvarende 60 milliarder dollar i dag) var gunstig, ville ikke den utestående gjelden bli gjort opp før i 2006.
Marshall-planen
Centralt for de 30 årene den franske økonomien blomstret, var Marshall-planen. Denne planen var et resultat av amerikansk frykt for at trusselen fra Tyskland rett og slett var blitt erstattet av en annen: Sovjetunionen. USA mente at et defensivt og økonomisk robust Europa var nøkkelen til å holde Sovjets innflytelse i sjakk, og at det sentrale i dette nye Europa var å gjenoppbygge alt det som krigen hadde ødelagt.
Ifor å få fart på gjenoppbyggingen av Europa utarbeidet USAs utenriksminister George Marshall Marshall-planen, et revolusjonerende program som tilbød kapital og materialer som det krigsherjede Vest-Europa trengte for å bygge seg opp igjen. I løpet av de neste fire årene bidro Marshall-planen med mer enn 13 milliarder dollar for å styrke Europa, og den skapte handelsforbindelser og økonomiske relasjoner som varer den dag i dag.
USA holdt nå i pengesekken da verden skulle gjenoppbygges, men allerede før andre verdenskrig hadde nådd sin blodige avslutning, var en ny pengeinstitusjon under utvikling i USA.
Bretton Woods
I juli 1944, mens krigen fortsatt raste i Europa og Stillehavet, samlet 730 delegater fra 44 nasjoner seg på Mount Washington Hotel i Bretton Woods, New Hampshire, til det som skulle vise seg å bli en historisk konferanse.
I motsetning til etter første verdenskrig, da ledende regjeringer ikke klarte å stå sammen og dermed bidro til å skape de forholdene som til slutt førte til den store depresjonen i 1929, var man denne gangen fast bestemt på at det var avgjørende å samarbeide. Delegatene i Bretton Woods forestilte seg et internasjonalt valutasystem som garanterte stabile valutakurser og støttet økonomisk vekst. Arbeidet med å komme til enighet hadde startet lenge før konferansen, og John Maynard Keynes, rådgiver for det britiske finansdepartementet, og Harry Dexter White fra det amerikanske finansdepartementet var sentrale i den endelige enigheten.
Ten avtalen som ble inngått i Bretton Woods, førte til opprettelsen av Det internasjonale pengefondet (IMF), som overvåket valutakursene og lånte ut penger til land som trengte det. Den stabile valutakursen som landene ble enige om, var knyttet til den amerikanske dollaren, og dollarens verdi var i sin tur knyttet til gull. På konferansen ble også Den internasjonale banken for gjenoppbygging og utvikling (i dag en del av Verdensbankgruppen) etablert, som skulle ha ansvaret for å gi landene den økonomiske hjelpen de trengte.
På grunn av USAs rolle som pioner i denne finansielle revolusjonen befant landet seg snart i en posisjon med uovertruffen rikdom og innflytelse, en monetær dominans det fortsatt nyter godt av i dag.
Jernteppet faller
For menneskene som levde bbak jernteppet fantes det ikke slike muligheter for økonomisk utvikling, og mens Vest-Europa satte Marshall-planens penger i banken og begynte å jobbe, stagnerte økonomien i de landene som hadde kommet under sovjetisk administrasjon. Under krigen hadde Sovjetunionen mistet nesten 30 millioner innbyggere, og økonomien var ødelagt. Hvis landet skulle komme seg på fote igjen, måtte det ta imot økonomisk hjelp, noe det gjorde fra Sverige og Storbritannia. Ikke overraskende, med tanke på de ideologiske forskjellene mellom de to landene, nektet Sovjetunionen å benytte seg av USAs Marshallplan. I stedet lente landet seg tungt på det territoriet det nå okkuperte.
Wor uten tilgang til amerikanske penger ble Øst-Europa hengende etter. Mens mange nasjoner i Vesten prioriterte innbyggernes levestandard og gjenoppbygging av infrastrukturen, fokuserte Sovjetunionen på tungindustri og militær vekst. De startet en plan for å omdanne de landene som Den røde armé hadde okkupert, og opprettet satellittstater i form av sosialistiske sovjetrepublikker. Med tiden skulle Sovjetunionen bli en av etterkrigstidens dominerende supermakter, den eneste nasjonen som kunne måle seg med USA. Andre verdenskrig var over, men den kalde krigen var bare så vidt begynt.

De Gaulle ledet et blomstrende Frankrike i etterkrigstiden, godt hjulpet av tilskudd og lån fra USA på til sammen 7 milliarder dollar

Mens Europa slet med gjenoppbyggingen, lyste lysene i Amerika fortsatt sterkere enn noensinne

George Marshall var den økonomiske hjernen bak Marshall-planen

Å AVVERGE SULTEDØDEN
Desember 1948
Disse barna, som er utvist fra Øst-Europa fordi de er tyskere, står i kø for å få suppe og rundstykker ved en matstasjon i byen Hof i Øst-Tyskland. I etterkrigstidens Europa var det matmangel i mange år.

Illusjon

av fred

Mens folkemengder over hele verden jublet over slutten på historiens dødeligste konflikt, hadde mange nasjoner fortsatt en brutal kamp foran seg

ord Jack Griffiths

illusjonen om fred

Thkrigen er over. Statsminister Winston Churchill og kong George VI vinker til jublende folkemengder i London, mens folk danser på Trafalgar Square. Det samme skjer i New York, der folk strømmer til Times Square, og i Paris på Champs-Élysées i skyggen av Triumfbuen. Men til tross for overskriftene er kampene mange steder i Europa ikke over. Ettersom de tidligere allierte maktene ikke er enige, er Øst-Europa fortsatt et sentrum for politisk ustabilitet. Storbritannia, Frankrike og USA frykter sovjetisk innflytelse, mens Sovjetunionen er fast bestemt på å utvide kommunismen så langt som mulig.
Mens blekket på det tyske kapitulasjonsdokumentet i stor grad er tørt, er det fortsatt lommer av konflikt i Europa og Asia, og freden er ennå ikke sikret. Andre verdenskrig var over i Europa, men mange land kjempet videre mens de søkte etter en identitet og en fremtid.

Litauiske partisaner fra Tauras militærdistrikt avbildet i 1945

Geriljaen i øst

De baltiske statene, 1944-1956

Da jernteppet trakk seg ned over de baltiske statene, ble Litauen, Latvia og Estland tvunget til å omorganisere landene sine som sosialistiske sovjetrepublikker. De var ikke villige til bare å akseptere sine nye herrer, og en mer enn ti år lang geriljakamp mot de nye okkupantene fulgte.
Mange litauere så på annekteringen av Sovjetunionen som ulovlig helt fra starten. I flere år etter andre verdenskrig var det opprør over hele landet, der Unionen av litauiske frihetskjempere kjempet mot okkupasjonen. Målet for motstanden var et uavhengig Litauen med en egen kulturell og religiøs identitet. Opprørsmetodene varierte fra utdeling av løpesedler og skattevegring til angrep på sovjetisk eiendom. Angrepene foregikk ofte i ly av mørket, med angrep på industrielle og militære installasjoner.
Lenger nord, i Latvia, var det mange som ignorerte oppfordringen om å slutte seg til Den røde armé i krigens siste år. I stedet flyktet de enten til Sverige eller dannet partisangrupper som en del av en nasjonal motstandsbevegelse. Landet ble utsatt for en ekstrem sovjetisering, der russisk ble undervist i skolen i stedet for latvisk, og tilstrømningen av russiske immigranter førte til at russisk kultur sivet inn i det offentlige liv.
I den nordligste baltiske staten Estland kjempet opprørere hardt mot den sovjetiske anneksjonen. Til tross for at Stalin tvangsdeporterte tusenvis av estere til avsidesliggende deler av Sovjetunionen, var det mange modige opprørere som ble igjen og forstyrret sovjeterne ved å kutte kommunikasjonslinjer og angripe militære enheter.
I alle landene var det på landsbygda at opprøret var sterkest og mest uopphørlig. Her ble det innført masseinnvandring fra andre deler av Sovjetunionen for å forstyrre jordbrukslivet og for å støtte veksten i industrien etter hvert som operasjonene begynte å bli diktert direkte fra Moskva. Partisanene (kjent som skogsbrødrene) spredte antisovjetisk propaganda og kolliderte jevnlig med sovjetiske tropper i voldsomme kamper som krevde mange dødsofre.
Den gradvise sovjetiseringen av samfunnslivet, represalier mot motstandsbevegelsen og manglende støtte fra Vesten førte til at den voldelige opposisjonen etter hvert stilnet av på midten av 1950-tallet. Det anslås at mer enn 350 000 mennesker i de baltiske statene ble deportert til andre deler av Sovjetunionen, blant annet til Gulag i Sibir, i forsøk på å undertrykke motstanden. Likevel fortsatte den sivile uroen og ulydigheten, som streiker, flagging med forbudte flagg og fastholdelse av forbudte kulturelle tradisjoner, helt frem til Sovjetunionens fall.

Maskingeværskyttere under slaget i mai 1945

Slaget ved Odžak

Odžak (dagens Bosnia-Hercegovina), 19. april - 25. mai 1945

Den 30. april 1945 begikk Hitler selvmord i sin bunker. Men mer enn 1000 kilometer sør for Berlin skulle det som er blitt kjent som andre verdenskrigs siste slag i Europa, fortsette nesten helt til slutten av mai.
Jugoslavia hadde vært under aksemaktenes kontroll siden 1941, med den kroatiske fascistbevegelsen Ustaša som regjering. Men etter hvert som aksemaktene trakk seg tilbake, så partisanene muligheten til å kvitte seg med det fascistiske styret.
Ustašas siste kamp skulle komme til å finne sted i den lille byen Odžak nord i det som i dag er Bosnia-Hercegovina. Partisanene omringet byen der fascistene hadde gravd seg ned, og til å begynne med var kampen fastlåst, der partisanenes bombardementer og Ustašas motangrep utlignet hverandre. Den fastlåste situasjonen ble først brutt da det ble satt inn stridsvogner og luftvåpen, som de omringede fascistene ikke hadde noe svar på.

Texel-opprøret

Texel, Nederland, 5. april - 20. mai 1945

Mens Wehrmacht herjet i Europa, tvang den mange krigsfanger til å øke sine egne rekker. Den 882. bataljonen besto av georgiere som i februar 1945 var blitt forflyttet til Texel, en øy utenfor kysten av Nederland. Som en del av Hitlers Festning Europa var bataljonen stasjonert her for å forsterke Atlanterhavsmuren, som raskt smuldret opp.
Det gikk rykter om at georgierne ble flyttet til fastlandet for å styrke aksemaktenes forsvar. Tiden var inne for å gjøre opprør. Med hjelp fra den nederlandske motstandsbevegelsen ble et overraskelsesangrep iverksatt ved midnatt 6. april, under kodenavnet "The Day of Birth". Det lydløse angrepet ble innledet med avfyring av signalbluss, og mer enn 200 uforberedte tyskere ble drept.
Angrepet lyktes i å erobre en rekke bunkere og hangarer, men ikke marinebatteriene. Da alarmen gikk, vendte disse befestningene kanonene sine mot georgierne, og overraskelsesmomentet gikk tapt. Konflikten varte til slutten av mai, med kamper på gårder og jorder, selv etter at Nazi-Tyskland offisielt hadde kapitulert.
Først da kanadiske tropper gikk i land på øya, overga tyskerne seg til slutt, og da hadde mer enn 500 georgiere blitt drept, i tillegg til over 800 tyskere og 120 sivile.

To sårede georgiske soldater ved Texel, 1945

© Vlis, J.A. van der / Anefo

Innbyggerne i Aten feirer frigjøringen, oktober 1944

Kaos i Middelhavet

Hellas, 31. mars 1946 - 30. august 1949

Hellas hadde vært politisk ustabilt siden slutten av første verdenskrig, og borgerkrigen som skulle komme til å rive landet i filler, var kulminasjonen av mange års usikkerhet. Den brutale konflikten mellom regjeringsstyrker og kommunistisk gerilja gikk hardt utover det greske samfunnet og økonomien.
Etter aksemaktenes nederlag vendte kong Georg II tilbake fra eksil i Egypt for å gjenerobre tronen. Den kommunistiske bevegelsen i Hellas hadde imidlertid andre ideer, og installerte sin egen regjering i den nordvestlige delen av landet, hvorfra den skulle starte en geriljakrig. Hellas' fjellrike landskap gjorde at ingen av partene kunne oppnå en klar strategisk fordel gjennom åpen krigføring. Begge appellerte til sine allierte om støtte, og regjeringen fikk hjelp fra USA og Storbritannia, mens geriljaen fikk hjelp fra Sovjetunionen, Jugoslavia, Bulgaria og Albania. Den økte støtten til regjeringsstyrkene skulle vise seg å bli avgjørende.
Georg døde i 1947 og ble etterfulgt av kong Paul da vinden begynte å snu i regjeringens favør. Styrken i ressurser og antall viste seg da den kommunistiske geriljaen gradvis ble presset tilbake gjennom Gramos-fjellene og over den albanske grensen. Krigen sørget for at kommunismens spredning i Sør-Europa ble stanset, men den krevde anslagsvis 150 000 menneskeliv og gjorde 1 million mennesker hjemløse. Økonomisk uro, sykdom og sult herjet i landet, som først begynte å komme seg med støtte fra den amerikanske Marshall-planen etter hvert som det kom under vestlig innflytelse.

Japan kjemper til døden

Asia, 1945

I mai 1945 var de allierte fra aksemaktene kanskje beseiret, men Japan nektet å inngå forlik og sverget på å kjempe videre. Mens mange allierte tropper vendte hjem fra krigen i Europa, var mange andre fortsatt fanget i kamp i Stillehavet. I sin tale på VE-dagen advarte Churchill om at "vi kan tillate oss en kort periode med glede, men la oss ikke et øyeblikk glemme slitet og anstrengelsene som ligger foran oss". British Liberation Army (BLA), som den ble kalt, spøkte med at akronymet deres egentlig sto for "Burma Looms Ahead" (Burma ligger foran oss).
De allierte styrkene ble i stor stil forflyttet til Stillehavet. Amerikanerne brukte et poengsystem for å avgjøre hvem som vendte tilbake til amerikansk jord og hvem som fortsatte å kjempe. Jo flere poeng man hadde, som ble gitt for tjenestetid, deltakelse i felttog og medaljer eller tapperhet, desto større sannsynlighet var det for at man fikk reise hjem.
Japan tapte stadig terreng, flåten var så godt som utslettet og ressursene svant inn. Britiske styrker og styrker fra Samveldet rykket frem gjennom Burma, sovjeterne invaderte Mandsjuria, og amerikanerne "øy-hoppet" seg frem mot det japanske fastlandet. Fremgangen var vanskelig, men amerikanerne oppnådde strategiske seire ved Iwo Jima og Okinawa. Et fullstendig angrep på Japan ble avbrutt, og president Truman bestemte seg for å bruke atomvåpen for endelig å få slutt på krigen.

Amerikanske marinesoldater under kampene på øya Peleliu

Motstand mot Den røde armé

Øst- og Sentral-Europa, 1944-1960s

Øst-Europa hadde lidd sterkt under krigen og var nå under innflytelse av Stalins Sovjetunionen. Undertrykkende kommunistiske regjeringer ble innsatt i mange land i Sovjetunionen, men ikke uten motstand.
Polen ble invadert av både Nazi-Tyskland og Sovjetunionen, men landets patriotisme vaklet aldri. Den polske undergrunnsstaten kjempet mot begge okkupantene under hele andre verdenskrig, noe som kulminerte i Warszawa-opprøret i 1944. Selv om det ble en fiasko, demonstrerte det Polens ønske om uavhengighet. Partisanene spesialiserte seg på geriljakrigføring frem til begynnelsen av 1960-tallet, da det polske folket forsøkte å unngå stalinisering.
Ukraina kom ut av krigen med massehjemløshet, hungersnød og en ødelagt økonomi. Under sovjetisk kontroll ble tungindustrien gjenfødt for å øke produksjonen, men fordelene var rettet mot Moskva snarere enn Kiev. Den ukrainske opprørshæren avviste med vold kollektiviseringen av landsbygda. For å bekjempe nasjonalismen ble den greskkatolske kirken i Ukraina forbudt, og det ble gjennomført massearrestasjoner, deportasjoner til sibirske Gulag og henrettelser.
Hviterussland var på knærne etter krigen, med en fjerdedel av befolkningen omkommet og 85 prosent av hovedstaden Minsk ødelagt. I årene etter krigen gjennomgikk Hviterussland en intens sovjetisering, der den russiske kulturen ble foretrukket fremfor det innfødte språket og de innfødte verdiene. Partisaner fra Minsk Underground, som hadde samarbeidet med sovjeterne mot nazistene, ble nå mistrodd, og mange ble arrestert utover resten av 1940-tallet. Motstanden fortsatte gjennom studenter og forfattere, som for eksempel forfatteren Vasil Bykau, som i flere av sine verker uttrykte antisovjetiske holdninger.
I Bulgaria ble monarkiet avskaffet i 1946 og erstattet med en kommunistisk regjering. Hæren ble utrensket, og en rekke skueprosesser og henrettelser ble gjennomført for å avskrekke eventuelle opprør. Goryani, en antikommunistisk undergrunnsbevegelse, grep til våpen for å beskytte sine landområder og sitt jordbruk. Fra protester til ulydighet og opptøyer var den en torn i øyet på kommunistenes maktovertakelse, men uten støtte fra Vesten ble motstanden etter hvert mindre.
I Romania i 1945 kom det til sammenstøt mellom kommunister og medlemmer av det nasjonale bondepartiet i Bucurestis gater. Uroen toppet seg da stridsvogner omringet kong Mikaels palass for å presse ham til å utnevne en kommunistisk regjeringsleder. Statsminister Nicolae Radescu ble avsatt og sendt i eksil på Kypros. Riggede valg konsoliderte kommunistenes makt ytterligere frem til 1960-tallet, da Nicolae Ceausescu videreførte en form for totalitær kommunisme som skilte seg fra Sovjetunionen.

Nesten 9000 partisaner ble drept i kampen mot sovjeterne bare i Polen

Fra venstre mot høyre: Winston Churchill, Franklin D. Roosevelt og Josef Stalin på Jalta-konferansen i februar 1945

Fastfrysing av relasjoner

Globalt, 1947-1991

De allierte maktene var fra starten av en ustabil allianse, der det kapitalistiske Vesten sto på motsatt side av det politiske spekteret av det kommunistiske Sovjetunionen. Nå som aksemaktene var beseiret, vokste mistenksomheten, og to distinkte blokker begynte å danne seg. Den kalde krigen hadde begynt.
USA, Storbritannia og Sovjetunionen hadde møttes på Jalta- og Potsdam-konferansene i 1945 for å diskutere hvordan etterkrigstidens Europa skulle se ut. USA og Storbritannia var opptatt av å få så mye som mulig av Europa inn i sin innflytelsessfære, mens Sovjetunionen var opptatt av å styrke sin egen sikkerhet ved å utvide grensene sine lenger inn i Øst-Europa. Begge sider fryktet hverandres kapasiteter nå som de ikke lenger var samlet mot Tyskland og Japan.
George Kennan var en amerikansk diplomat i Moskva. I det som ble kjent som hans "lange telegram", forklarte han Sovjetunionens styrker og ønske om å spre kommunismen, men han understreket også at han mente at landet var svakere enn USA.
For å forhindre en dominoeffekt der flere og flere land adopterte kommunismen, bestemte president Truman at USA skulle være så aktive som mulig i verdenspolitikken, noe som gjorde det nødvendig å involvere seg i etterkrigskonflikter og opprette Marshall-planen for å hjelpe de europeiske økonomiene i gang igjen. Som svar opprettet Sovjetunionen Comecon for å styrke handelen og økonomien i de kommuniststøttede statene de okkuperte.
Etter hvert som Storbritannias rolle på verdensscenen begynte å avta, ble USA og Sovjetunionen verdens nye supermakter. Dannelsen av NATO i 1949 overbeviste Sovjetunionen ytterligere om at et vestlig bolverk var på vei mot dem. Sovjet begynte å teste sine egne atombomber og undertegnet Warszawapakten i 1955 for å styrke østblokken. Spenningen med Vesten skulle vedvare helt frem til Sovjetunionens sammenbrudd.

eksklusiv

med

John Curatola

Vi snakker med en tidligere amerikansk oberstløytnant om Nazi-Tysklands siste dager og den nye verdensordenen som oppstod i kjølvannet av andre verdenskrig

John Curatola er Samuel Zemurray-Stone Senior Historian ved National WWII Museum i New Orleans, Louisiana. Han har vært offiser i marinekorpset i 22 år og er veteran fra Operation Provide Hope i Somalia, Operation Iraqi Freedom og tsunami-hjelpeaksjonen i Det indiske hav i 2005. Han har en mastergrad i både amerikansk historie og militærhistorie, og har en doktorgrad fra University of Kansas. Forskningen hans fokuserer på andre verdenskrig, luftmakt og den tidlige kalde krigen, og han har tidligere undervist i historie ved U.S. Army's Command and General Staff College i Fort Leavenworth, Kansas.

Tyske tropper rykker frem forbi et havarert amerikansk M3-halvsporvogntog

Ardenneroffensiven i slutten av 1944 var Hitlers siste terningkast. Var Nazi-Tysklands situasjon på dette sene stadiet av krigen dømt til å mislykkes fra begynnelsen av? Hvis ikke, hvilke av målene kunne realistisk sett ha blitt oppnådd?
Dødsdømt fra begynnelsen: Sommeren 1944 fikk Albert Speers evne til å øke produksjonstallene Hitler til å tro at hans kampkraft og kapasitet faktisk var større enn den var. Til tross for fallende produksjonstall for syntetisk olje nådde produksjonen av nytt utstyr rekordhøye nivåer - men det gjorde også de tyske tapene. Hitler ignorerte tapene, og hadde liten forståelse for hvor tynne rekkene hans egentlig var, eller kvaliteten på formasjonene hans. Entusiasmen over Speers innsats og feilvurderingen av Wehrmachts sanne tilstand fikk ham til å vurdere en storoffensiv.
Føreren trodde at hans erfaring fra første verdenskrig som frontsoldat (frontsoldat) kvalifiserte ham til å påta seg rollen som feldherr (feltherre). Med en overdreven tro på egne evner var Hitler overbevist om at han hadde en bedre forståelse av operasjonskunst og storstrategi enn de fleste militære fagfolk. Etter å ha kuet sin stab av smiskere, ble enhver uenighet i hans indre krets raskt møtt med irettesettelser, og alle forslag til endringer i Førerens store plan ble skutt ned.
Hitler hadde stor tro på en offensiv, og mente at en slik dristig handling ville gjøre de "dekadente demokratiene" i Vesten nervøse. Da han offentliggjorde sin idé den 16. september, fikk hans overmot ham til å konkludere med at en rystende offensiv mot Antwerpen ville beskytte viktige Ruhr-fabrikker mot erobring, kutte de alliertes logistikklinjer, slå en kile mellom amerikanske og britiske hærgrupper og resultere i en diplomatisk løsning eller våpenhvile i vest, noe som ville utelukke en tysk kapitulasjon.
Den høsten ble Hitlers vestfront prioritert. Til det planlagte fremstøtet i Ardennene fant utstyr, forsyninger og erstatninger veien til Oberbefehlshaber (OB) West og Armégruppe B. Et slikt raskt fremstøt skulle være en reinkarnasjon av de tidligere Blitzkrieg-offensivene og -seirene i 1940. Under tittelen Wacht am Rhein (Vakt ved Rhinen), og under dekke av at forberedelsene var en defensiv operasjon, forble offensivplanen en strengt bevart hemmelighet, med en opprinnelig planlagt startdato 25. november. Tidspunktet for offensiven var bevisst valgt, ettersom Hitler håpet at vinterværet ville nøytralisere de alliertes voksende luftmakt.
Hitlers sjansespill om at hans nye formasjoner ville overvelde de allierte styrkene, ble imidlertid aldri realisert. Selv om de tyske styrkene til å begynne med vant terreng, klarte de ikke fullt ut å nå de ambisiøse og urealistiske målene i tidsplanen. Mens de allierte forsvarsstyrkene ble presset tilbake, klarte ikke Wehrmacht å gjenskape de dype, raske gjennombruddene de hadde opplevd i 1940. Mens de tyske formasjonene på "spydspissen" kunne være formidable, manglet Wehrmachts kampkraftelementer. Deres evne til å forsyne seg med drivstoff og ammunisjon var problematisk. Det var allerede vanskelig å få frem slike forsyninger på grunn av de alliertes angrep på det tyske transportnettet og det begrensede veinettet i målområdet. Det begrensede veinettet hindret dessuten tyskerne i å bevege seg fritt. Selv om Hitler hadde rett i at været ville påvirke de alliertes luftmakt, var det lite beskyttelse fra 9. flyvåpens luftforbud og nærluftstøtte når klarværet inntraff.

Amerikanske panserjagere ruller mot tyskerne som rykker frem nær Werbomont i Belgia, desember 1944

Utmattede amerikanske tropper blir avløst mens forsterkninger løper mot fronten under Ardenneroffensiven

Hvis de allierte hadde gått inn for å avskjære og ødelegge det tyske fremspringet, i stedet for bare å presse tyskerne tilbake, kunne krigen ha blitt avsluttet tidligere?
Ikke i nevneverdig raskere tempo. De ulike elementene i kampkraften påvirket begge hærene i like stor grad. På dette tidspunktet av krigen var den allierte logistikken overlegen, men den var fortsatt omfattende og krevde effektiv styring og distribusjon. Drivstoff, ammunisjon, reservedeler og så videre var det nok av, men det krevde transport, lagring og distribusjon basert på nye behov.
I tillegg manglet den amerikanske hæren allerede høsten 1944 infanterister, og kampene i Hürtgen-skogen og Ardennerkrisen forverret problemet ytterligere, og derfor ble personell som ikke tilhørte kampvåpenet, omdisponert til kampoppgaver i frontlinjen.
Før Ardenneroffensiven anslo den amerikanske hæren at det manglet 23 000 geværmenn i ETO [European Theatre of Operations], ettersom enkelte infanteriregimenter hadde hatt 100 prosent tap etter tre måneders kamp. Opprettelsen av afroamerikanske 5. tropper i infanterikompaniene var et tegn på denne mangelen. Med det pågående felttoget i Italia og krigen i Stillehavet som begynte å nå et crescendo, var mangelen på mannskaper nå et betydelig problem.
Forflytning og manøvrering var også fortsatt et problem, ettersom kryssingen av Rhinen var et betydelig geografisk hinder. De allierte hadde bare én bro til rådighet, og det var neppe nok til å krysse elven med tilstrekkelig kampkraft. Da Ludendorff-broen ved Remagen til slutt kollapset, var det nødvendig med en dedikert våt kryssing av elven på samme måte som ved et amfibieangrep. Operasjon Varsity var en svært kompleks operasjon som krevde tid til planlegging, iscenesettelse og gjennomføring.
I tillegg bremset ryddingen av byer og tettsteder i Stor-Tyskland de alliertes fremrykning. Operasjoner i urbant terreng krever betydelig innsats og tid for å rydde og sikre befolkede områder.

Da Sovjetunionen nærmet seg Berlin fra øst, tryglet Heinz Guderian Hitler om å evakuere de rundt 30 tyske divisjonene som var fanget i Kurland-lommen i Baltikum, slik at de kunne settes inn i forsvaret av Tyskland, men Hitler avslo. Hvis han hadde gitt tillatelse til en evakuering, kunne Tyskland ha kjempet videre lenger enn det til slutt gjorde?
Forflytningen av Armégruppe Nord (Kurland) til forsvarsverkene langs Oder-elven kunne kanskje ha avverget nederlaget for en tid, men ville bare ha ført til en kort forsinkelse av det alle visste var uunngåelig. Evakueringen av syv av lommens opprinnelige 33 divisjoner i januar 1945 gjorde ingen vesentlig forskjell for den tyske situasjonen. Selv om alle de gjenværende divisjonene hadde blitt evakuert, var de utvilsomt nedslitte, med tomme rekker og utarmet utstyr. De sovjetiske arméene langs elvene Wisla og Oder var store, robuste og sto overfor en langsomt døende Wehrmacht.
Til tross for Guderians anmodning, og i likhet med Wacht am Rhein-planen, overtrumfet Hitlers beslutninger enhver annen tanke. Føreren trodde at Armégruppe Kurland holdt ni sovjetiske divisjoner nede, og så lommen som et utgangspunkt for senere offensiver. En slik tankegang var dårlig gjennomtenkt, for ikke å si illusorisk. Men i 1945 spilte det ingen rolle; de tyske kampkraftelementene var i ferd med å svekkes betraktelig, og utholdenhet, ild, forflytning og manøvrering var i stor grad begrenset til taktiske aksjoner snarere enn til noe operativt eller strategisk vesentlig.
Hadde de gjenværende utslitte Kurland-divisjonene blitt trukket tilbake og satt inn igjen langs Wisła, kunne de sovjetiske styrkene ha blitt forsinket med dager eller uker, men i siste instans ville det ha vært et tåpelig ærend.

Dette kartet viser de plutselige tyske gjennombruddene under det brutale Ardennerslaget vinteren 1944-45

Waffen-SS-tropper trasker gjennom en hengemyr i Kurland-lommen, 1944

Hvordan var SHAEFs forberedelser til okkupasjonsoperasjonene etter frigjøringen av Vest-Europa og aksemaktenes kapitulasjon, særlig med tanke på sivilbefolkningen og en eventuell fortsatt nazistisk motstand? Hvilke erfaringer gjorde de allierte styrkene seg i forhold til sine forventninger?
Allerede før Kairo-konferansen i november 1943 var planene for delingen av Tyskland etter krigen klare. Etter mye krangling om størrelsen på og plasseringen av de ulike okkupasjonssonene, ble de allierte enige om et britisk forslag i januar 1944. For den amerikanske okkupasjonen så de amerikanske planleggerne for seg at 1 million amerikanske tropper skulle bli værende i Tyskland i omtrent to år.
Den 1. november 1943 hadde de tre stormaktene opprettet Den europeiske rådgivende kommisjon (EAC), som fikk i oppdrag å planlegge etterkrigsokkupasjonen på trepartsbasis. EAC møttes for første gang i januar 1944, og i november hadde den utarbeidet et utkast til "Agreement on Control Machinery in Germany", som la grunnlaget for styringen og forvaltningen av de okkuperte områdene.
JCS Staff Paper 1067 slo an tonen for okkupasjonen, og la til grunn at alle tyskere var skyldige, men noen mer enn andre. I juli 1945 møttes de seirende allierte for å diskutere veien videre. Sovjet var skeptisk til vestmaktenes planer, men en politikk basert på "de fire D-ene" ble stilltiende godkjent, med krav om demilitarisering, denazifisering, desentralisering og demokratisering.
Fraternisering mellom amerikanske tropper og lokalbefolkningen ble i utgangspunktet forbudt, og politikken innebar også at medlemmer av nazistpartiet skulle arresteres som kriminelle. Men med tanke på forholdene i etterkrigstidens Tyskland var det vanskelig å håndheve denne politikken, og ensomme, godt betalte soldater minglet med fräuleins fraværende mannlige kolleger. I tillegg var det mange amerikanere som sympatiserte med lokalbefolkningen, og de strenge reglene i JCS 1067 forsvant langsomt. Avnazifisering av statsapparatet og offentlig virksomhet var et mål, men det var en langsom prosess ettersom mye av landets gjenværende infrastruktur ble drevet av kvalifiserte medlemmer av Hitlers nå nedlagte parti.

Feltmarskalk Bernard Montgomery (til venstre) og Dwight "Ike" Eisenhower, Berlin, 1945

Amerikanske (til venstre) og sovjetiske tropper møtes på en ødelagt bro over Elben i Torgau, Tyskland, april 1945

Hvor tett koordinerte var de sovjetiske og amerikanske fremrykningene mot hverandre? Hvilke forholdsregler og hvilken planlegging ble gjort for å unngå en sovjetisk-amerikansk sammenstøt for å unngå egenbeskytning og andre potensielle problemer?
Selv om okkupasjonssonene etter krigen hadde blitt fastlagt i løpet av krigens siste år, var slike avgrensninger fortsatt underlagt militære operasjoner/kampkrav. I midten av mars 1945 begynte imidlertid SHAEF å ta opp spørsmålet om hvor de vestlige hærene skulle stoppe for å unngå brodermord med sammenfallende sovjetiske styrker.
Selv om amerikanske tropper krysset Elben i midten av april i nærheten av Magdeburg, var det snarere militære enn politiske hensyn som lå til grunn for Ikes beslutning om ikke å forfølge ytterligere mål øst for elven. Øverstkommanderende mente at innsatsen burde konsentreres om industriområdet Ruhr og ødeleggelsen av den gjenværende tyske militærmakten, og ikke den avtagende politiske makten i Berlin.
Den 21. april informerte Ike sovjeterne om at de logistiske linjene hans var tynnslitte under hans bevegelse mot Elben. Han informerte dem videre om at han ville bli værende der i noen uker før han planla å bevege seg nordover mot de tyske havnene, med andre styrker på vei sørover inn i Donaudalen. Dagen etter foreslo den øverstkommanderende at Elbe-Mulde-krysset var et lett identifiserbart sted der de to styrkene kunne møtes. Den 24. april aksepterte sovjeterne Elbe-Mulde-stedet.
Selv om man var blitt enige om en geografisk plassering, var det på taktisk nivå fortsatt behov for en form for gjenkjennelsessignaler. For å identifisere de sammenslåtte troppene ble de to hærene enige om at sovjetiske tropper skulle avfyre røde signalraketter, mens tropper fra de vestallierte skulle bruke grønne. Ike gikk også med på et forslag om at sovjetiske stridsvogner skulle kjennetegnes med en hvit stripe rundt tårnet, at stridsvogner fra de vestallierte skulle ha to hvite striper, og at begge panserstyrkene skulle plassere et hvitt kors på toppen av tårnet. For å unngå forsinkelser i operasjonene mens de nye merkene ble påført, foreslo Ike videre at de sovjetiske troppene raskt skulle bli kjent med de alliertes eksisterende merker. Begge sider gikk med på disse ordningene.

Hvor viktig var Eisenhowers beslutning om ikke å rykke inn i Berlin, og var dette en enstemmig beslutning blant hans stab og rådgivere? I hvilken grad påvirket denne beslutningen den forestående okkupasjonen og den kalde krigen?
Eisenhowers beslutning om ikke å marsjere mot Berlin var en rent militær avgjørelse, med geografien som en faktor. Våren 1945 var de vestlige hærene på vei østover i ferd med å komme seg etter kampene i Ardennene, og divisjonene i nord måtte fortsatt krysse den oversvømte Roerdalen. I tillegg var de allierte bekymret for en mulig tysk skanse i Bayern, noe som truet med langvarige kamper i ETO, samtidig som en invasjon av de japanske øyene fortsatt var på bordet. For Ike var mandatet å avslutte krigen så raskt som mulig. Etter hans mening hadde reduksjonen av både de tyske styrkene og den industrielle kapasiteten i Ruhr-dalen større praktisk betydning enn å innta Berlin. Elimineringen av de gjenværende tyske styrkene i Sør-Tyskland, Østerrike og det vestlige Tsjekkoslovakia ville forhindre dannelsen av en "bayersk skanse" som kunne avverge en tysk kapitulasjon. Selv om det var prestisje i å erobre Berlin, trumfet militære hensyn og eliminering av den tyske krigsmaskinen slike følelser. Dette hadde vært et av de viktigste målene Ike hadde satt opp i sin Order of the Day på D-dagen, og han forble tro mot dette målet.
I mars 1945, etter å ha krysset Rhinen, var de vestallierte fortsatt rundt 322 kilometer fra Berlin. For å angripe byen måtte man krysse Elben, og de amerikansk-britiske styrkene måtte navigere seg gjennom de ulike vannhinderne ved å krysse dem i våte kløfter før de nådde den tyske hovedstaden. De sovjetiske styrkene under marskalk Georgij Zjukov befant seg imidlertid allerede langs elven Oder og bare noen titalls kilometer fra den tyske hovedstaden.
Enda viktigere var de menneskelige kostnadene ved et slikt forehavende. General Omar Bradley advarte om at det kunne kreve så mange som 100 000 døde og sårede for å nå og sikre byen. Dessuten ville et fremstøt med så høye kostnader bare være midlertidig, ettersom denne delen av Tyskland etter hvert ville falle inn i den avtalte sovjetiske okkupasjonssonen.
Når det gjaldt praktisk militær strategi, fant Ike ut at den beste bruken av styrkene hans var å rykke inn i Kassel-Frankfurt-området, splitte Wehrmacht-styrkene, avskjære Berlin fra den mistenkte nasjonale skansen og deretter dele styrkene nordover og sørover for å erobre de tyske havnene, samtidig som han etablerte en sterk flankestilling langs grensen til Tsjekkoslovakia.
Til sist, og uten tvil den viktigste, var den politiske dimensjonen. Selv om det å ta Berlin for de vestlige demokratiene hadde en viss betydning, unngikk amerikanske militære sjefer ofte politiske hengemyrer og søkte definitive militære mål. Selv om krig faktisk er "politikk med andre midler", hadde amerikanske hærførere en tendens til å unngå slike hensyn, og satset kampkraft og soldaters liv på hovedsakelig militære mål.

Allierte soldater plukker seg vei gjennom ruinene av en bombet våpenfabrikk i Essen, Tyskland, 1945

Omar Bradley var kjent som en rolig og høflig kommandant, og han ledet tropper i Nord-Afrika, på Sicilia, i Frankrike og Tyskland

"Mange europeiske land så med en viss mistenksomhet på den amerikanske bistanden, som de betraktet som en potensiell økonomisk tvangstrøye"

Hvor populær var Marshall-planen i USA på den tiden? Ble den sett på som viktig av sikkerhets- og forsvarshensyn for å gjenoppbygge allierte i møte med Sovjetunionens styrke? Ble planen også begrunnet med moralske hensyn i form av humanitær nødhjelp?
Noen europeiske nasjoner led verre i etterkrigstiden enn de gjorde under nazistenes okkupasjon, og derfor måtte det gjøres mer for å forhindre en større humanitær/økonomisk krise. I juni 1947 lanserte USA Marshall-planen for å hjelpe de europeiske landene med å komme på fote igjen. Denne hjelpen påvirket imidlertid også maktforholdet mellom USA og Sovjetunionen. Mens Sovjetunionen beholdt grepet om Øst-Europa, var kommunistisk politisk innflytelse også på vei vestover. Marshall-planen var et verktøy for å møte denne økende trusselen mot de vestlige demokratiene.
I desember 1947 støttet over 50 prosent av amerikanerne Marshall-planen. Da Kongressen stemte over planen i 1948, støttet hele 75 prosent av den amerikanske befolkningen den, og mange var bekymret for den potensielle spredningen av kommunismen i etterkrigstidens Europa. Representantenes hus vedtok loven om utenlandsk bistand med 329-74 stemmer og Senatet med 69-17. Mellom 1949 og 1952 lå den offentlige støtten til Marshall-planen på mellom 61 og 79 prosent, men denne svingningen er ikke unik med tanke på begivenhetene i denne perioden, som den sovjetiske atomprøvesprengningen og utbruddet av Koreakrigen.
Bruken av økonomisk og humanitær bistand som et geopolitisk omdreiningspunkt førte til at mange fraksjoner i Vest-Europa kritiserte innsatsen. Mens noen hjemme anklaget planen for å være basert på en "sosialistisk plan", raste andre kommunistpartier mot den fordi den reduserte deres politiske innflytelse. Mange europeiske land så også med en viss mistenksomhet på den amerikanske bistanden, som de betraktet som en potensiell økonomisk tvangstrøye. Mottak av slik bistand kunne også være til hinder for deres egen uavhengige handelspolitikk og interne økonomiske politikk. I tillegg kunne mottak av bistand også føre til at europeiske nasjoner ble økonomiske vasaller av USA. Til tross for disse bekymringene vokste den økonomiske veksten i Europa med rekordhøye nivåer fra 1948 til 1952.
Planen falt også sammen med Truman-doktrinen og opprettelsen av NATO [North Atlantic Treaty Organization]. Truman omtalte Marshall-planen og NATO som "to halvdeler av samme valnøtt". For ham bidro planen ikke bare til å stimulere den økonomiske veksten i Vest-Europa og dermed hindre kommunistpartiets innflytelse i Vesten, men NATO utgjorde også en militær avskrekking mot potensiell sovjetisk aggresjon.

President Harry S. Truman undertegner loven om økonomisk gjenreisning, 3. april 1948

Oppdag hvordan banebrytende nye taktikker endret andre verdenskrig

Tilgjengelig for kjøp på nett nå

Sekker med peanøtter sendt til Frankrike som en del av Marshall-planen. I løpet av tre år ga USA Europa 13 milliarder dollar (tilsvarende 175 milliarder dollar i dag)

I hvilken grad påvirker etterkrigsoppgjøret fortsatt geopolitikken i dag? Hvordan merkes ettervirkningene fortsatt i USA og Europa?
Andre verdenskrig resulterte i den største bølgen av flyktninger og fordrevne i europeisk historie, med minst 55 millioner mennesker på flukt. Da krigen tok slutt, var det rundt 11 millioner fordrevne i Europa, hvorav 8 millioner i Tyskland. I tillegg fikk Vest-Tyskland en tilstrømning på 12,5 millioner fordrevne fra Polen og andre deler av Øst-Europa, som ikke var særlig villige til å vende tilbake til hjemlandene sine, som nå var under sovjetisk kontroll. Med alle disse menneskene i bevegelse var det nødvendig med en juridisk definisjon. På grunn av etterkrigstidens migrasjonsmylder ble det i 1951 vedtatt en FN-konvensjon som etablerte protokoller for hvem som kvalifiserte som flyktninger.
I tillegg førte de globale imperienes fall til at etterkrigsmigrasjonen økte i takt med at befolkningen flyttet fra tidligere oversjøiske kolonier til europeiske land som en del av avkoloniseringen. Senere, med etableringen av EU, nådde innvandringen nye høyder da befolkningen søkte økonomiske muligheter, arbeid og bedre levekår.
Men med rekordstor migrasjon i siste halvdel av 1900-tallet ble rasemessige og etniske spenninger mellom lokalbefolkningen og nykommerne stadig tydeligere. Den europeiske nasjonale identiteten ble utfordret av den endrede demografien. Konkurransen om arbeid og ressurser har forsterket spenningene. De siste tiårene har ultranasjonalistiske partier med innvandrer- og rasefiendtlige holdninger vokst frem over hele Europa som svar på en strøm av flyktninger fra Syria, som søker å unnslippe Den islamske staten og Bashar al-Assads undertrykkende regime, eller fra Afrika sør for Sahara. Samtidig har vi sett en fremvekst av nynazistiske partier.
Mens sionistiske bevegelser i flere tiår hadde tatt til orde for å danne en jødisk stat, kan dannelsen av Israel i 1948 tilskrives krigen og Holocaust. Opprettelsen av denne uavhengige staten, som ønsket å etablere et hjemland for det jødiske folk, ga fordrevne jøder et tilfluktssted. Mange palestinere ble imidlertid fordrevet fra sine landområder (og har blitt det i de påfølgende arabisk-israelske krigene), noe som har gitt næring til en konflikt som fortsatt er dødelig, og som har strategiske implikasjoner for hele Midtøsten og resten av verden.

Bilder: Alamy, Getty Images